КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД  

єдиний унікальний номер справи 369/9099/18
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/8778/2020
 
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ                                 УКРАЇНИ
 
01 грудня 2020 року Київський апеляційний суд  в складі колегії суддів:
 
судді - доповідача:                                                 Білич І.М.
суддів:                                                                   Коцюрби О.П., Музичко С.Г.
при секретарі:                                                       Кемському В.В.
 
за участю: представника відповідача - Рибченко Н.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року та на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року, ухвалені під головуванням судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С.,
у цивільній справі №369/9099/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Білогородська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, про позбавлення права на частку у майні, - 
 
в с т а н о в и л а :
 
У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 права на частку у спільному майні та зобов`язати його забезпечити протипожежні, санітарні і будівельні норми шляхом: 
- зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 знести Ѕ частину, належну ОСОБА_1 , гаражу по АДРЕСА_1 ; 
- та зобов`язання ОСОБА_2 знести належну йому Ѕ частину гаражу по АДРЕСА_1 .
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що сторони є співвласниками у рівних частках зазначеного гаражу, який є неподільним, а спільне користування ним є неможливим через постійні сварки. Угода про спільне користування майном між сторонами не укладена, а відповідач одноосібно користується гаражем, у тому числі і частиною, належною позивачу. 
ОСОБА_1 вказував, що спірний гараж побудований з грубим порушеннями санітарних та протипожежних норм, зокрема біля гаражу не встановлено пожежний щит з інструментами, ящик з піском, відсутні вогнегасники, обладнано проводку з порушенням протипожежних вимог, лампи не закриті захисними плафонами, взимку відповідач застосовує відкриті опалювальні прилади, які можуть викликати загоряння, тощо. Гараж знаходиться поблизу його місця проживання та відпочинку, заважає виходу та обслуговування його частини будинку. Вихлопні гази, шум, запах бензину перешкоджають спокійному проживанню в будинку. Ворота гаражу відкриваються на землі загального користування, що є самовільним зайняттям земель загального користування, та заважають  пішоходам, а також проїзду спецтехніки. 
Зазначав, що має намір демонтувати гараж, але відповідач чинить перешкоди. У позасудовому порядку вирішити спірне питання не вдалося, тому ОСОБА_1 , вважаючи свої права порушеними, звернувся до суду з даним позовом.
 
Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Додатковим рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року вирішено питання розподілу судових витрат по справі, а саме: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 9 800 грн.
 
Не погодившись з рішенням суду, позивач, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог.
Зазначаючи, що суд не надав належної оцінки позиції третьої особи - Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області та наданим останньою документам. Вважав доведеним факт побудови спірного гаражу з порушенням будівельних, протипожежних, земельних та санітарних норм. 
Також, позивач подав апеляційну скаргу на додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року, зазначивши, що представником відповідача не надано доказів про надані та виконані послуги, а відповідачем на доведено факт понесення витрат на оплату таких послуг.
 
Відповідач подав відзиви на апеляційні скарги, в яких просив залишити їх без задоволення, а судові рішення - без змін, посилаючись на законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції.
 
У судовому засіданні представник відповідача подані апеляційні скарги не визнав та просив залишити їх без задоволення.
Позивач, будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився. Подав клопотання про відкладення розгляду справи, зазначаючи, що бажає надати суду особисті усні пояснення, які будуть базуватися  і підтверджуватися документами, зареєстрованими у встановленому законом порядку. Оскільки позивач на момент подання клопотання ще не отримав відповіді з ДАБІ щодо порядку усунення порушень будівельних норм, допущених при самовільному будівництві добудов до нежитлової будівлі гаража, а саме: сараю, теплиці, веранди, просив відкласти розгляд справи.
Враховуючи, що предметом розгляду даної справи є виключно питання здійснення права власності та знесення гаражу по АДРЕСА_1 , колегія суддів вважає причини неявки  позивача в призначене судове засідання є не поважними. Відтак, беручи до уваги тривалий час перебування даної справи на розгляді, попереднє відкладення розгляду справи за клопотанням позивача, за відсутності доказів поважності причин неявки, колегія суддів вважала за можливе розглянути справу у відсутність осіб що не з`явилися в силу положень ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подані апеляційні скарги не підлягають до задоволення виходячи з наступного.
             
              Відмовляючи у задоволенні зазначених вимог, суд першої інстанції виходив з їх безпідставності та не доведеності факту порушення відповідачем охоронюваних законом прав, свобод та інтересів позивача.
 
Розглядаючи спір, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 02 серпня 1997 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за законом ОСОБА_2 на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадковий житловий будинок площею 31,1 кв.м., зазначений літ.А, при ньому будівлі та споруди: гараж літ.Б, сарай літ.В, погріб під літ.В, огорожа №1-4.
 
20 вересня 2001 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 на 3/8 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадковий житловий будинок площею 31,1 кв.м., зазначений літ.А, при ньому будівлі та споруди: гараж літ.Б, сарай літ.В, погріб під літ.В, криниця І, огорожа №1-4.
20 вересня 2001 року державним нотаріусом Першої Київської обласної державної нотаріальної контори видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом ОСОБА_1 на 3/8 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Спадковий житловий будинок площею 31,1 кв.м., зазначений літ.А, при ньому будівлі та споруди: гараж літ.Б, сарай літ.В, погріб під літ.В, криниця І, огорожа №1-4.
Відтак, на час розгляду справи ОСОБА_2 на праві власності належало 5/8 частини житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , з відповідною частиною надвірних будівель, у тому числі спірного гаражу.
У той же час, позивачу ( ОСОБА_1 ) на праві власності належало 3/8 частини указаного нерухомого майна.
 
За таких обставин, колегія суддів, вважає, що заявлені вимоги позивача про  зобов`язання ОСОБА_2 не перешкоджати ОСОБА_1 знести Ѕ частину, належну ОСОБА_1 , гаражу по АДРЕСА_1 ; та зобов`язання ОСОБА_2 знести належну йому Ѕ частину гаражу по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 є не співмірними  з реальними частками будівлі «гараж», що належать сторонам  по справі на підставі правоустановлюючих документів. 
Крім того, ставлячи питання про  позбавлення відповідача права власності у спірному нерухомому майні, ОСОБА_1 посилався на положення ст. 364 ЦК України.
            Положеннями ст. 364 ЦК України встановлено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч.2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою.
Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.
 
Тобто, зазначена норма права передбачає обов`язкову згоду співвласника (відповідача) на отримання компенсації та, відповідно, внесення позивачем на депозитний рахунок суму такої компенсації, що відповідає ринковій вартості частки у нерухомому майні, яка підлягає припиненню.
Однак, звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 не ставить питання щодо виплати компенсації відповідачу, не вносить  відповідних коштів, розмір яких відповідає ринковій вартості частки у нерухомому майні, яка підлягає припиненню, що, як правомірно зазначив суд першої інстанції, виключає можливість застосуванню до спірних правовідносин положень ст. 364 ЦК України.
Статті 1212 та 1213 ЦК України, на які також посилався позивач при зверненні до суду з позовом також задоволенню не підлягають, оскільки не регулюють правовідносин, що склалися між сторонами.
 
Порушуючи питання про позбавлення права власності відповідача у спільному майні шляхом його зобов`язання знести належну йому частину гаражу, позивач посилався на те, що   спірний гараж побудований з грубим порушеннями санітарних та протипожежних норм, зокрема:  біля гаражу не встановлено пожежний щит з інструментами, ящик з піском, відсутні вогнегасники, обладнано проводку з порушенням протипожежних вимог, лампи не закриті захисними плафонами, взимку відповідач застосовує відкриті опалювальні прилади, які можуть викликати загоряння, тощо. Гараж знаходиться поблизу його місця проживання та відпочинку, заважає виходу та обслуговування його частини будинку. Вихлопні гази, шум, запах бензину перешкоджають спокійному проживанню в будинку. 
 
Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано послався на те, що за даними технічного паспорту на домоволодіння по АДРЕСА_1 станом на 17 жовтня 2007 року до складу домоволодіння був включений спірний гараж - 1984 року забудови. При цьому жодних посилань щодо самочинності побудови гаражу в технічному паспорті  не зазначено.
Відповідно до свідоцтв про право на спадщину вбачається, що гараж входив до складу спадщини ще на час її прийняття. Зазначене вказує на те, що приймаючи у спадщину домоволодіння та, відповідно і гараж ( частину), сторони були обізнані з його будівельно-технічними характеристиками.
За змістом ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно зі ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А відтак посилання позивача на те, ворота спірного гаражу відкриваються на землі загального користування ( а це є самовільним зайняттям земель загального користування), заважають  пішоходам, а також проїзду спецтехніки,  саме по собі не є доведенням  факту порушення саме його ( позивача) права як співвласника майна.
Відтак, висновки суду про недоведеність позивачем  правових підстав для  позбавлення ОСОБА_2 права власності на належне йому нерухоме майно (частку), ґрунтується на нормах діючого законодавства та матеріалах спарви.
 
Доводи апеляційної скарги про те, що судом не надано належної оцінки позиції третьої особи - Білогородської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, підлягають відхиленню, оскільки судом досліджувалася подана третьою особою заява щодо підтримання позовних вимог, якій надана критична оцінка із зазначенням про те, що сільська рада у своїх поясненнях виходила з обставин викладених в позові ОСОБА_1 , жодних вимог до відповідача щодо усунення порушень, викликаних самовільним зайняттям земель загального користування, не заявляла.
            З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що  рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування з доводів викладених у апеляційній скарзі нема.     
 
Оскаржуючи додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року, ОСОБА_1 зазначив, що представником відповідача не надано доказів про надані та виконані послуги, а відповідачем на доведено факт понесення витрат на оплату таких послуг.
Разом з тим, указані доводи спростовуються матеріалами справи, які містять докази на підтвердження фактичних витрат позивача на правничу допомогу, а саме: копію договору №05/10 про надання правничої (правової) допомоги від 05 жовтня 2018 року (т.1, а.с. 38-41); акт виконаних робіт від 11.10.2018р. до договору №05/10 про надання правничої (правової) допомоги від 05 жовтня 2018 року (т. 1, а.с.43-44); копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії КВ №6055 від 08.02.2018р.; квитанцію ПАТ «КБ «Приватбанк» №0.0.1155374038 від 11.10.2018р.(а.с.45, т.1), що підтверджує сплату коштів за надання правничої (правової) допомоги у розмірі 5600,00 грн; квитанцію ПАТ «КБ «Приватбанк» №0.0.1633587800 від 28.02.2020.(а.с.247, т. 1), що підтверджує сплату коштів за надання правничої (правової) допомоги у розмірі 14000,00 грн.
При цьому, дослідивши обсяг наданих адвокатом послуг з надання правничої допомоги, суд дійшов висновку про те, що стороною позивача підтверджено понесення таких судових витрат у розмірі 9800 грн.
Належними та допустимими доказами позивачем не спростовано зазначену суму. Крім того, в суді першої інстанції ОСОБА_1 не заявлялося клопотання про зменшення суми судових витрат.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідачем було подано відзив на позовну заяву з порушенням процесуальних строків, жодним чином не впливає на визначений судом розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що правових підстав для скасування додаткового  рішення  виходячи з доводів  викладених у апеляційній скарзі нема. 
Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,375, 381 -384, 387  ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:
 
Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2020 року та додаткове рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 березня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 16 грудня 2020 року.
 
            Суддя-доповідач:
 
            Судді: