ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 1.380.2019.000793
адміністративне провадження № К/9901/35592/19
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Білак М.В., 
суддів Загороднюка А.Г., Калашнікової О.В., 
розглянув у попередньому судовому засіданні справу
за касаційною скаргою ОСОБА_1 , поданою його адвокатом Кравцем Ростиславом Юрійовичем, 
на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року (у складі головуючого судді Хрущ В.Л.)
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року (колегія суддів у складі головуючого судді Глушка І.В., суддів Запотічного І.І., Матковської З.М.)
в справі №1.380.2019.000793
за позовом  ОСОБА_1 
до Львівського окружного адміністративного суду, 
треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Управління Державної казначейської служби у Залізничному районі міста Львова, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області,
про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
I. ПРОЦЕДУРА
1.  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Львівського окружного адміністративного суду, треті особи: Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Управління Державної казначейської служби у Залізничному районі міста Львова, Територіальне управління Державної судової адміністрації України у Львівській області, в якому, з урахуванням зміни позовних вимог, просив суд визнати протиправною бездіяльність щодо нездійснення нарахування та виплати суддівської винагороди, виходячи із розміру мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" та Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" та зобов`язати здійснити перерахунок, нарахувати та виплатити суддівську винагороду за період з 1 січня 2017 року по 3 грудня 2018 року включно у розмірі, встановленому частинами другою, третьою, п`ятою статті 133, статтею 134 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", виходячи з посадового окладу 10 мінімальних заробітних плат, з урахуванням розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 1 січня 2017 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", в розмірі 3200,00 грн, та на 1 січня 2018 року Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" в розмірі 3723,00 грн з урахуванням проведених виплат у вказаному періоді.
2. Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року, в задоволенні  позову відмовлено.
3. У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1 із посиланням на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення, ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
4. Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
II. ОБСТАВИНИ СПРАВИ
5. Судами попередніх інстанцій установлено, що Указом Президента від 1 жовтня 2008 року №882/2008 ОСОБА_1 призначено на посаду судді Львівського окружного адміністративного суду строком на п`ять років.
6. Постановою Верховної Ради України від 5 вересня 2013 року №451-VII ОСОБА_1 обрано на посаду судді безстроково.
7. Відповідно до довідок Львівського окружного адміністративного суду №03.4-31/4 та №303.4-29-3167/19 від 5 лютого 2019 року суддівська винагорода позивачу виплачувалась з розрахунку посадового окладу працюючого судді Львівського окружного адміністративного суду, виходячи із розміру 10 мінімальних заробітних плат, де розмір мінімальної заробітної плати визначений на рівні у 2017 році - 1600,00 грн, у 2018 році - 1762,00 грн.
8. Не погоджуючись з розміром виплаченої суддівської винагороди, а саме з розміром розрахункової величини (1600,00 та 1762,00 грн відповідно), з якої обраховано посадовий оклад, як складової суддівської винагороди, позивач звернувся до суду з цим позовом.
III. ОЦІНКА СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ.
9. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з позицією якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив з того, що законодавством, що регулює спірні правовідносини, передбачено розрахунок розміру суддівської винагороди відповідно до прожиткового мінімуму.
10.          Суддівська винагорода розраховується за критерієм, визначеним пунктом 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року №1402-VIII (далі - Закон №1402-VIII; в редакції на час дії спірних правовідносин) та відповідно до чинного Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 6 грудня 2016 року №1774-VIII (далі - Закон №1774-VIII; в редакції на час дії спірних правовідносин).
11.          Враховуючи зміну розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який у 2017 році становив 1600,00 грн, а у 2018 - 1762,00 грн, до штатного розпису місцевих суддів були внесені зміни та з 1 січня 2018 року здійснено перерахунок суддівської винагороди.
12.          Таким чином, виплати позивачу посадового окладу у 2017 році у розмірі 16000 грн та у 2018 році у розмірі - 17620 грн, відповідають вимогам закону.
13.          При цьому суди також указали, що таким врегулюванням законодавець не порушив гарантії суддів щодо розміру суддівської винагороди, оскільки для визначення окладу судді підлягає застосуванню розмір мінімальної заробітної плати, який не є меншим від того, що застосовувався раніше до такого врегулювання.
14.          Крім того, суди не взяли до уваги Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року 11-рп/2018, оскільки таке на спірні правовідносини не може вплинути, так як останні виникли до прийняття цього Рішення.
IV. ДОВОДИ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
15.          Позивач у своїй касаційній скарзі не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
16.          Зазначає, що законами про Державний бюджет на 2017, 2018 роки визначено розмір мінімальної заробітної плати станом на січень кожного з років - 3200 грн та 3723 грн відповідно.
17.          Водночас пункт 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII не є законом про Державний бюджет України, а в Закони про Державний бюджет на 2017, 2018 роки не внесено змін щодо розміру мінімальної заробітної плати, тому норма пункту 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII не набула чинності, а тому не може бути застосована до позивача, вважає останній.
18.          Звертає увагу, що Закон №1774-VIII вносив зміни до десяти законів, тобто явно не був спеціальним відносно регулювання питання судоустрою та статусу суддів.
19.          Норми Закону №1774-VIII є загальною, а норми Закону України «Про судоустрій та статус суддів» від 7 липня 2010 року №2453-VI (далі - Закон №2453-VI; в редакції на час дії спірних правовідносин) є спеціальними, тому спірне питання визначення розміру посадового окладу суддів повинно визначатись нормами останнього Закону. На користь такого висновку, вважає позивач, свідчить також і те, що відповідно до статті 130 Конституції України та статті 135 Закону №1402-VIII суддівська винагорода регулюється цим законом та не може визначатись іншими нормативно-правовими актами.
20.          Починаючи з 1 січня 2017 року розрахункова величина у розмірі 1600 грн явно знизила рівень гарантії незалежності суддів в розрізі нарахування та виплати суддівської винагороди. Позивач стверджує, що він не оскаржував форму визначення суддівської винагороди, а лише вказував на зменшення розміру розрахункової величини мінімальної заробітної плати.
21.          Зазначені норми, вважає позивач, не були враховані судами першої та апеляційної інстанцій і суди не навели мотивів їх неврахування.
22.          Посилаючись на численну практику Європейського суду з прав людини, автор касаційної скарги стверджує, що відбулось незаконне втручання у право позивача мирно володіти належним йому майном, таке втручання не переслідує легітимну мета та не є пропорційним.
23.          Позивач наголошує, що судами попередніх інстанцій проігноровано той факт, що його права будуть порушені, якщо не буде доведено, що обмеження розміру посадового окладу відбулось відповідно до закону (цей закон поширює свою дію на суддів, закон відповідач вимогам якості), з дотриманням мети та пропорційно до «суспільного інтересу», де обов`язок мотивування виправданого втручання покладено на суд, а не на особу. В той же час в оскаржуваних рішеннях суди не вказали на фактичні обставини виправданого втручання, а лише обмежилися посиланням на рішення без установлення їх системного зв`язку до справи позивача.
24.          Також позивач не погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо незастосування Рішення Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року 11-рп/2018 до спірних правовідносин. Стверджує, що його аргументи щодо застосування цього Рішення стосувались виключно встановлення Конституційним Судом України фактів порушення верховенства права. При цьому жодна норма законодавства не встановлює, що норма не відповідає верховенству права з моменту прийняття рішення Конституційним Судом України, норма є нечинною з моменту прийняття Конституційним Судом України рішення, однак не відповідає верховенству права вона з моменту її створення, тому висновки судів є хибними і не ґрунтуються на нормах законодавства.
25.          Крім того, автор касаційної скарги звертає увагу, що судами попередніх інстанцій не взято до уваги, що проходження або непроходження кваліфікаційного оцінювання суддею не може впливати на розмір суддівської винагороди, оскільки факт проходження кваліфікаційного оцінювання не впливає на коло професійних обов`язків, не зменшується у порівнянні з тими суддями, які його пройшли. Тому відповідач здійснює дискримінацію позивача за ознакою проходження кваліфікаційного оцінювання, чим виявляє менш прихильне ставлення до нього, ніж до інших громадян, що виявляється у нездійсненні нарахуванні та виплаті суддівської винагороди в повному розмірі як визначено спеціальним законом.
V. ОЦІНКА ВЕРХОВНОГО СУДУ
26.          Верховний Суд, перевіривши і обговоривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, вважає за необхідне зазначити таке.
27.          Спірні правовідносини в цій справі виникли щодо правильності розрахунку управлінням ДСА суддівської винагороди позивача, починаючи з 1 січня 2017 року.
28.          Відповідно до статті 130 Конституції України держава забезпечує фінансування та належні умови для функціонування судів і діяльності суддів. У Державному бюджеті України окремо визначаються видатки на утримання судів з урахуванням пропозицій Вищої ради правосуддя. Розмір винагороди судді встановлюється законом про судоустрій.
29.          Частинами другою та третьою статті 129 Закону №2453-VI визначалось, що суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, яка передбачає доступ до державної таємниці.
30.          Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 1 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 1 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат.
31.          Законом України від 19 грудня 2013 року №716-VII «Про внесення зміни до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» було виключено положення абзацу п`ятого частини третьої статті 129 Закону №2453-VI (щодо запровадження посадового окладу з 1 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат).
32.          Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» від 12 лютого 2015 року №192-VIІІ (далі - Закон №192-VIII) було викладено в новій редакції Закон №2453-VI, частиною третьою статті 133 якого визначалось, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
33.          30 вересня 2016 року набрав чинності Закон №1402-VIII, частинами першою та другою статті 135 якого визначено, що суддівська винагорода регулюється цим Законом та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
Суддівська винагорода виплачується судді з дня зарахування його до штату відповідного суду, якщо інше не встановлено цим Законом. Суддівська винагорода складається з посадового окладу та доплат за: 1) вислугу років; 2) перебування на адміністративній посаді в суді; 3) науковий ступінь; 4) роботу, що передбачає доступ до державної таємниці.
34.          Частиною третьою статті 135 Закону №1402-VIIІ було встановлено, що базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) 30 мінімальних заробітних плат - судді місцевого суду; 2) 50 мінімальних заробітних плат - судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду; 3) 75 мінімальних заробітних плат - судді Верховного Суду.
35.          Водночас Законом №1774-VIII, який набрав чинності з 1 січня 2017 року, зокрема, частину третю статті 135 Закону №1402-VIIІ було викладено в такій редакції: «Базовий розмір посадового окладу судді становить: 1) судді місцевого суду - 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 2) судді апеляційного суду, вищого спеціалізованого суду - 50 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року; 3) судді Верховного Суду - 75 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року».
36.          Відповідно до статей 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 01 січня 2017 року становив 1600 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 3200 грн.
37.          Статтями 7, 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи з 1 січня 2017 року становив 1762 грн, а розмір мінімальної заробітної плати - 3723 грн.
38.          Пунктом 22 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII (положення якого діяли на час існування спірних правовідносин до моменту виключення цього пункту Законом України від 16 жовтня 2019 року №193-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законів України щодо діяльності органів суддівського врядування») було передбачено, що право на отримання суддівської винагороди у розмірах, визначених цим Законом (тобто Законом №1402-VIII), мають судді, які за результатами кваліфікаційного оцінювання підтвердили відповідність займаній посаді (здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді) або призначені на посаду за результатами конкурсу, проведеного після набрання чинності цим Законом. Судді, які на день набрання чинності цим Законом пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили свою здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді, до 1 січня 2017 року отримують суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41-45, сторінка 529; 2015 рік, № 18-20, сторінка 132 з наступними змінами).
39.          Пункт 23 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1402-VIII передбачав, що до проходження кваліфікаційного оцінювання суддя отримує суддівську винагороду, визначену відповідно до положень Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (Відомості Верховної Ради України, 2010 рік, № 41-45, сторінка 529; 2015 рік, № 18-20, сторінка 132 з наступними змінами).
40.          Згідно з частиною першою статті 133 Закону №2453-VI (у редакції Закону №192-VIII) суддівська винагорода регулюється цим Законом, Законом України «Про Конституційний Суд України» та не може визначатися іншими нормативно-правовими актами.
41.          Як зазначалось раніше, частиною третьою статті 133 Закону №2453-VI у редакції Закону №192-VIІІ було визначено, що посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється в розмірі 10 мінімальних заробітних плат.
42.          6 грудня 2016 року був прийнятий Закон №1774-VIII, що набрав чинності 1 січня 2017 року.
43.          Пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII установлено, що мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів і заробітної плати працівників та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня календарного року, починаючи з 1 січня 2017 року.
44.          Згідно з пунктом 9 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII до приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом вони застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
45.          4 грудня 2018 року Конституційний Суд України прийняв Рішення №11-р/2018, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення частини третьої статті 133 Закону № 2453-VI у редакції Закону №192-VIII, якими було передбачено, що розмір посадового окладу судді місцевого суду складає 10 мінімальних заробітних плат. Конституційний Суд України зауважив, що це положення належить застосовувати в його первинній редакції, а саме: «Посадовий оклад судді місцевого суду встановлюється у розмірі 15 мінімальних заробітних плат, визначених законом, що запроваджується поетапно: з 01 січня 2011 року - 6 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2012 року - 8 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2013 року - 10 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2014 року - 12 мінімальних заробітних плат; з 01 січня 2015 року - 15 мінімальних заробітних плат».
46.          Як установлено судами, позивач є суддею. Призначений на цю посаду до набрання чинності Законом №1402-VIII, кваліфікаційне оцінювання відповідно до вимог законодавства не проходив.
47.          Також установлено, що позивачу, з огляду на вимоги пункту 23 Розділу XII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону №1402-VIII, суддівську винагороду нараховували відповідно до статті 133 Закону №2453-VІ з урахуванням приписів пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII, що становить 16000 грн у 2017 році та 1762,00 грн у 2018 році.
48.          Позивач стверджує, що розмір суддівської винагороди визначено у Законі №2453-VI, який є спеціальним нормативним актом для цих правовідносин, тож застосування положень іншого закону, який є не законом, що регулює питання судоустрою та статусу суддів, є порушенням норм статті 130 Конституції України. Тобто, позивач вважає, що суддівську винагороду мали б нараховувати з розрахунку мінімальної заробітної плати, визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік», тобто 3200 грн (стаття 8) та Законом України «Про Державний бюджет України на 2018 рік», тобто 3723 грн (стаття 8).
49.          Верховний Суд у складі його Великої Палати в постанові від 4 листопада 2020 року в справі №200/9195/19-а, аналізуючи наведені норми законодавства за подібних фактичних обставин справи, дійшов таких висновків.
50.          Як свідчить зміст Закону №1774-VIII, цим Законом вносилися зміни до низки законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників та інших виплат.
51.          Отже, таким приписом законодавець заборонив застосовувати розмір мінімальної заробітної плати як розрахункової величини для визначення посадових окладів, у тому числі й суддів.
52.          Водночас пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону №1774-VIII законодавець передбачив, що до внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року.
53.          З прийняттям Закону №1774-VIII в Україні було змінено підхід щодо застосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини не лише при визначенні посадових окладів, а й щодо розрахунку всіх виплат, де раніше застосовувалася як розрахункова величина мінімальна заробітна плата.
54.          Аналіз такого правового регулювання дав підстави зробити Великій Палаті Верховного Суду висновок про те, що законодавець, по-перше, заборонив застосовувати для визначення розмірів посадових окладів розмір мінімальної заробітної плати; по-друге, чітко передбачив, що для визначення посадових окладів усіх суддів застосовується розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установлений на 1 січня відповідного календарного року.
55.          Положеннями частини першої статті 8 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що держава здійснює регулювання оплати праці працівників підприємств усіх форм власності шляхом встановлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій, встановлення умов і розмірів оплати праці керівників підприємств, заснованих на державній, комунальній власності, працівників підприємств, установ та організацій, що фінансуються чи дотуються з бюджету, а також шляхом оподаткування доходів працівників.
56.          За такого правового регулювання спірних правовідносин, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що в межах здійснення державного регулювання оплати праці, передбаченого статтею 8 Закону України «Про оплату праці», прийнято Закон №1774-VIIІ, яким установлено особливі умови визначення посадових окладів працівників, а саме шляхом застосування як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати.
57.          Перехід на нову розрахункову величину - неоподатковуваний мінімум доходів громадян замість мінімальної заробітної плати фактично не погіршив рівня суддівської винагороди для суддів, що її отримували за Законом №2453-VI. На момент набрання чинності Законом №1774-VIIІ суддівська винагорода на підставі положень Закону №1402-VIII ще не виплачувалася. 
58.          За таких обставин, відсутні підстави стверджувати про зниження рівня гарантій незалежності позивача в розрізі нарахування та виплати суддівської винагороди, від зміни розрахункової величини, яка застосовується для обрахунку його посадового окладу, що спростовує відповідні доводи останнього.
59.          В контексті таких висновків безпідставними є аргументи позивача про те, що відбулось незаконне втручання у його право мирно володіти належним йому майном.
60.          Отже, розмір суддівської винагороди має обчислюватися із застосуванням як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб замість мінімальної заробітної плати, оскільки Закон №1774-VIII, який передбачає такий порядок розрахунків, прийнятий у часі пізніше від Законів №2453-VI та №1402-VIII, і фактично такий перехід на іншу розрахункову величину не призвів до зменшення розміру суддівської винагороди у грошовому виразі, про що обґрунтовано зазначив суд першої інстанції в своєму оскаржуваному рішенні.
61.          Відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
62.          Згідно з частиною шостою статті 13 Закону №1402-VIII висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
63.          За таких обставин, правового регулювання спірних правовідносин та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, створеної, зокрема, з метою забезпечення однакового застосування судами норм права, суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про законність дій відповідача щодо нарахування та виплати судді Львівського окружного адміністративного суду ОСОБА_1 суддівської винагороди, виходячи з прожиткового мінімуму для працездатної особи, визначеного Законами України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» та «Про Державний бюджет України на 2018 рік», що становив 1600 грн та 1762 грн відповідно.
64.          У зазначеній постанові від 4 листопада 2020 року Велика Палата Верховного Суду не встановила порушення принципів недискримінації, пропорційності, правової визначеності та «якості закону». Адже зміна розрахункової величини з мінімальної заробітної плати на прожитковий мінімум стосується не лише суддів, а поширюється на широку сферу суспільних відносин. Позивачем не наведено аргументів, які б давали можливість дійти інших висновків та відступити від зазначених вище.
65.          Також у справі №200/9195/19-а були відхилені доводи позивача про те, що диференціація у визначенні розміру суддівської винагороди залежно від факту проходження суддею кваліфікаційного оцінювання має дискримінаційний характер.
66.          Спираючись на правові висновки, зроблені Великою Палатою Верховного Суду, аналогічні аргументи позивача у справі, що розглядається, також належить відхилити, з огляду на таке.
67.          Із запровадженням судової реформи та набранням чинності Законом №1402-VIIІ для утвердження незалежності судової влади, зокрема, шляхом її деполітизації, для посилення відповідальності судової влади перед суспільством, а також для запровадження належних конституційних засад кадрового оновлення суддівського корпусу було запроваджено необхідність проходження суддями кваліфікаційного оцінювання. Запровадження кваліфікаційного оцінювання суддів було зумовлене істотною метою, що полягала у відновленні довіри до судової влади в Україні.
68.          Зміни, запроваджені в судовій системі України у зв`язку з її реформуванням, були схвалені світовою спільнотою, у тому числі Венеційською комісією.
69.          Водночас Законом №402-VIIІ у зв`язку із запровадженням підвищених вимог до суддів було підвищено рівень їх соціальних гарантій, зокрема збільшено розмір суддівської винагороди. При цьому необхідною умовою для отримання суддівської винагороди в підвищеному розмірі була необхідність проходження суддею кваліфікаційного оцінювання.
70.          Суддям, які не пройшли кваліфікаційного оцінювання, незалежно від причин його непроходження, суддівська винагорода виплачувалася в порядку та розмірах, які діяли до набрання чинності Законом №1402-VIIІ.
71.          Тобто право на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом №1402-VIIІ, мають судді, які пройшли кваліфікаційне оцінювання та підтвердили здатність здійснювати правосуддя у відповідному суді.
72.          Водночас перебування судді в процесі кваліфікаційного оцінювання (у випадку його незавершення) не наділяє останнього правом на отримання суддівської винагороди в розмірі, визначеному Законом №1402-VIIІ, оскільки ще не свідчить про успішне проходження ним кваліфікаційного оцінювання.
73.          Отже, відмінності у визначенні розміру суддівської винагороди тих суддів, які пройшли кваліфікаційне оцінювання, і тих, які його не проходили, не можна вважати дискримінаційними, оскільки ці відмінності були обумовлені легітимною й істотною метою, відповідали конституційним положенням, були об`єктивно виправданими, обґрунтованими та справедливими.
74.          Не може вплинути на спірні правовідносини й ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 4 грудня 2018 року 11-рп/2018, яким, зокрема, визнано неконституційним положення частини третьої статті 133 Закону №2453-VI, про що обґрунтовано зазначено судами попередніх інстанцій. До того ж у загаданому рішенні в справі №200/9195/19-а Велика палата Верховного Суду, не взявши до уваги доводи скаржника про те, що навіть з набранням законної сили Рішенням Конституційного Суду України від 4 грудня 2018 року № 11-р/2018 посадовий оклад судді повинен розраховуватися на основі мінімальної заробітної плати, дійшла висновку про необхідність застосування в такому випадку як розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, установленого на 1 січня відповідного календарного року.
75.           Ураховуючи наведене, Верховний Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні оскаржуваних судових рішень і погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутність підстав для задоволення позову.
76.          Відповідно до частини третьої статті 343 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
77.          З огляду на результат касаційного розгляду та відсутність документально підтверджених судових витрат, понесених учасниками справи у зв`язку з переглядом справи в суді касаційної інстанції, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 341, 343, 356 КАС України, пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року N 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», Верховний Суд
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його адвокатом Кравцем Ростиславом Юрійовичем, залишити без задоволення, а рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 9 серпня 2019 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 25 листопада 2019 року в справі №1.380.2019.000793 - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.
Судді	М.В. Білак  А.Г. Загороднюк  О.В. Калашнікова