Єдиний унікальний номер 235/6000/19 
Номер провадження 22-ц/804/3195/20        

Номер провадження 22-ц/804/3195/20

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М   У К Р А Ї Н И

09 грудня 2020 року                           Донецький апеляційний суд в складі колегії:
                  головуючого судді: Новікової Г.В.
                                                             суддів: Гапонова А.В.,  Никифоряка Л.П.,
  за участю секретаря Ротар Я.Б.

       розглянувши у  відкритому судовому засіданні в м. Бахмуті апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області  від 23 червня 2020 року (ухваленого під головуванням судді Філь О.Є. у м. Покровськ  Донецької області, повний текст судового рішення  складено 02 липня 2020 року) у цивільній справі №235/6000/19 за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк», про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернулась до суду із вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 20.10.1995 року, який рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 05 вересня 2018 року було розірвано.  
За час шлюбу ними було в інтересах сім`ї відкрито депозитний рахунок в АТ КБ «ПриватБанк». Вперше рахунок було відкрито у гривнях приблизно у 2002 році, після закінчення строку дії депозитного договору укладався депозитний договір на новий строк. Тобто протягом багатьох років подружнього життя вони зберігали спільні кошти подружжя на банківському депозитному рахунку, збільшуючи розмір вкладу.
14.11.2016 року закінчився черговий депозитний договір № SAMNWFD0071381950801, по його закінченню вони отримали 10311,34 доларів США (сума депозиту) та 63,45 доларів США (сума процентів), що підтверджується випискою по договору «Стандарт строковий на 12 місяців».
Частину коштів з цього депозиту вони витратили на сімейні потреби, а частину поклали на два депозитних рахунки. Наступний строковий депозитний рахунок було відкрито 16.11.2017 року на 6876,34 долара США, в подальшому він поповнювався та закінчити свою дію у 2018 році.
Однак після розірвання шлюбу та закінчення строку дії депозитного договору відповідач не надав їй частину коштів з депозиту.  
Просила визнати спільною сумісною власністю грошові кошти, внесені як грошовий вклад до АТ КБ «Приват Банк» на ім`я ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на ? частину зазначеного вкладу.
20 січня 2020 року ОСОБА_2 з урахуванням відомостей наданих АТ КБ «ПриватБанк» на ухвалу про витребування доказів, уточнила позовні вимоги та просила визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти, що внесені як грошовий (депозитний) вклад до АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 на рахунках: № НОМЕР_1 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767521000, № НОМЕР_2 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767531800, № НОМЕР_3 в сумі 6876,34 доларів США за договором SAMNWFD0071767541001, а загалом в сумі 198011,19 грн., стягнути з ОСОБА_1 на її користь кошти в розмірі 99005,59 грн.
У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом, в якому він зазначив, що під час шлюбу з ОСОБА_2   ними було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , вартість будинку згідно звіту про оцінку майна від 18.09.2019 року складає 501970 грн.
Крім того, 23 грудня 2004 року ними була приватизована земельна ділянка площею 0,0982 га кадастровий номер 1413200000:17:088:0143 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 . Зазначена земельна ділянка належить ОСОБА_2 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 103528 від 23.12.2004 року. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки станом на 05.09.2019 року складає 96880,64 грн.
Просив визнати за ним право власності на ? частину житлового будинку АДРЕСА_1 , та на ? частину земельної ділянки площею 0,0982 га кадастровий номер 1413200000:17:088:0143 для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована по АДРЕСА_1 .
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду  від 23 червня 2020 року (з урахуванням ухвал про виправлення описки від 28.07.2020 року та від 10.09.2020 року) позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено в повному обсязі: визнано спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти, які внесені на грошові (депозитні) вклади на ім`я відповідача ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк» на рахунках: № НОМЕР_1 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767521000, № НОМЕР_2 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767531800, № НОМЕР_3 в сумі 6876,34 доларів США за договором SAMNWFD0071767541001, а загалом в сумі 7876,34 доларів США, що складає 210061,99 грн., та поділено їх наступним чином: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 105030,99 грн. В задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
Додатковим рішення від 12 жовтня 2020 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі, а саме стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1050,31 грн.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2   і задовольнити його зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 вийшов за межі позовних вимог, визнавши право спільної сумісної власності на грошові кошти, які знаходяться на трьох рахунках, коли в позовній заяві йдеться тільки про депозитний договір від 16.11.2018 року. Крім того, на думку апелянта судом не з`ясовано чиї кошти було покладено на вказаний депозитний рахунок, а позивачем, на якого покладено обов`язок доказування не доведено, що ці грошові кошти є спільними.
З приводу зустрічних позовних вимог посилається на недостовірність відомостей, наданих ОСОБА_2 до суду, а саме технічного паспорту на спірний будинок, оскільки дійсний технічний паспорт, який апелянт надає до суду апеляційної інстанції складений 10 липня 2019 року та не містить примітки щодо зміни житлової площі будинку А-1 та відсутності дозвільних документів на житлову прибудову А1-1 та гаражу И-1.  
Суд першої інстанції не звернув уваги,що він не просив у своїй зустрічній позовній заяві поділити спірний будинок з надвірними будівлями в натурі, а тому вказаний технічний паспорт до неї не долучав.
Також звертає увагу, що спірна земельна ділянка була приватизована ОСОБА_2 23 грудня 2002 року, а тому суд першої інстанції повинен був застосовувати ст.57 СК України у чинній на той час редакції, яка не містила пункту 5, відповідно до якого особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка набута нею(ним) внаслідок приватизації. Вказаним пунктом її було доповнено тільки 17 травня 2012 року.
Відзив на апеляційну скаргу не надійшов.  
В судове засідання з`явилися ОСОБА_2 та її представник-адвокат Секірін О.В.. Від ОСОБА_1   надійшла заява про розгляд справи без його участі (а.с.20 т.2).  
Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату,час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність осіб, які не з`явилися до суду, оскільки вони належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи і від них не надійшло письмове клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважності причин.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає  задоволенню  з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що грошові кошти,  які  знаходилися на рахунках ОСОБА_1   на момент  розірвання шлюбу, є сумісно нажитим майном подружжя, частки чоловіка та дружини в якому є рівними та підлягають поділу шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів в розмірі 105030,99 грн., тобто 1\2 частини.
Такі висновки суду першої інстанції відповідають нормам матеріального права та встановленим обставинам справи.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.10.1995 року.
Рішенням Красноармійського міськрайонного суду від 05 вересня 2018 року шлюб  між сторонами розірвано.  
На ім`я відповідача ОСОБА_1 в АТ КБ «ПриватБанк»  16.11.2017 року відкриті рахунки: № НОМЕР_1 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767521000, № НОМЕР_2 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767531800, № НОМЕР_3 в сумі 6876,34 доларів США за договором SAMNWFD0071767541001. Саме зазначені суми коштів знаходилися на рахунках відповідача  на момент розірвання шлюбу між сторонами.
За встановлених обставин суд першої інстанції виходив із того, що  кошти на рахунках АТ КБ «ПриватБанк»  були внесені 16.11.2017 року, тобто в період перебування сторін в шлюбі, а тому,виходячи із  презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,дійшов обгрунтованого висновку про те, що кошти на рахунках АТ КБ «ПриватБанк»   є спільною сумісною власністю подружжя.
Доводи апеляційної скарги щодо виходу судом першої інстанції за межі позовних вимог при визнання спільною сумісною власністю грошових коштів, що знаходяться на рахунках № НОМЕР_1 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767521000, № НОМЕР_2 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767531800, і саме на рахунку  № НОМЕР_3 в сумі 6876,34 доларів США за договором SAMNWFD0071767541001, відкритих на ім`я ОСОБА_1 є безпідставними.
ОСОБА_2 при зверненні 03 вересня 2019 року із позовом про визнання права спільної сумісної власності на грошовий (депозитний вклад) та подальшим його поділом на частки, заявила у зв`язку із відсутністю можливості отримання достовірної інформації щодо відкритих на ім`я ОСОБА_1 депозитних рахунків клопотання про витребування відповідних доказів від АТ КБ «Приват Банк».
Після отримання  відомостей про депозитні вклади із АТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2   уточнила свої позовні вимоги і просила визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти, що внесені як грошовий (депозитний) вклад до АТ КБ «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 на рахунках: № НОМЕР_1 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767521000, № НОМЕР_2 в сумі 500 доларів США за договором SAMNWFD0071767531800, № НОМЕР_3 в сумі 6876,34 доларів США за договором SAMNWFD007176754100.  
Таким чином суд першої інстанції при ухваленні рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 повно та всебічно дослідив надані сторонами докази та виходячи із положень Сімейного Кодексу України  правомірно визнав спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти  на  депозитних рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , та   поділив їх шляхом  стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2   ? частини згідно положень ч.1ст.70 СК України.
       Посилання ОСОБА_1   на недоведеність  позивачем того, що депозитні кошти є спільними, а не його особистими, не можуть бути прийнятими до уваги, так як суперечать положенням матеріального права.  Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, відповідно до положень статті 60 СК України, покладається на того з подружжя, який її спростовує,в даному випадку   саме на відповідача як особу, яка стверджує протилежне.  Проте  при розгляді справи у суді першої інстанції   ОСОБА_1    не наполягав на тому,що зазначені на рахунках кошти є його особистими. Належних та допустимих доказів, які б свідчили, що внесені ним кошти на депозитні рахунки є його особистими до суду першої інстанції ним не надано. Не надано таких доказів,як виключний випадок, і до апеляційної інстанції.
Відмовляючи у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що спірний житловий будинок АДРЕСА_1 втратив тотожність із тим, який сторони придбали за договором купівлі-продажу у наслідок самочинного будівництва, а тому він не може бути об`єктом визнання права власності згідно з положеннями статей 368, 370 Цивільного кодексу України. 
Такий висновок відповідає встановленим обставинам та узгоджується з положеннями статті 376 ЦК України.
Судом першої інстанції встановлено, що за час  шлюбу сторонами було придбано будинок АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського нотаріального округу Донецької області від 08.08.2000 року, реєстр 4606, що підтверджується довідкою КП «Бюро технічної інвентаризації» № 1072/01-02 від 29.08.2019 року.
Згідно примітки в технічному паспорті на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 зміна загальної та житлової площі, А1-1 житлова прибудова,И-1 гараж (недобудований) збудовані без дозвільних документів.
Інших будь-яких доказів на підтвердження наявності підстав для визнання права власності на спірний будинок відповідач за первинним позовом суду не надав.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що спірний житловий будинок збудовано без дозвільних документів, а тому він не є об`єктом права власності,і правильно відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині .
З приводу доводів апеляційної скарги щодо недостовірності технічного паспорту на спірний житловий будинок, який був наданий до суду першої інстанції ОСОБА_2 слід зазначити наступне. 
Надана ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції копія технічного паспорту на спірний   будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 223) є повністю тотожним тій копії технічного паспорту (т.1 а.с. 172-174), яка досліджувалась у суді першої інстанції та містить однакові відомості щодо зміни загальної та житлової площі А1-1 житлова прибудова, И-1 гараж (недобудований) збудовані без дозвільних документів. Інших доказів на підтвердження своїх доводів з цього питання відповідачем не надано.
Таким чином апелянтом не спростована достовірність даного доказу.
Також слід зазначити, що збудоване нерухоме майно без дозвільних документів не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах   від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі  № 6-286цс15 та Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі  № 61-44133св18.
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
Таким чином, виходячи зі змісту цієї норми, самочинним є будівництво об`єкта нерухомого майна за наявності будь-якої із зазначених умов.
Відсутність дозволу на будівництво, проекту або порушення умов, передбачених у цих документах, спричиняє визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
У розумінні частини першої статті 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а й об`єкт нерухомості, який виник у результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови вже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки внаслідок таких дій об`єкт втрачає тотожність із тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Усі об`єкти нерухомого майна, які зведені після одержання акта приймання в експлуатацію, незалежно від того, значились вони до одержання акта приймання в проектній документації чи ні, вважаються самочинними (пункт 3.4.1 Методичних рекомендацій з питань технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України від 05 вересня  2003 року № 146.
При цьому за змістом частини першої статті 376 ЦК України правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.
Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні зустрічних позовних вимог щодо визнання права власності на спірний будинок, оскільки у особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості, так як до  його складу входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна, а також збудовані без дозвільних документів.
Доводи про те,що ОСОБА_1 просив визнати лише право власності на спірний будинок,а не провести його поділ, а тому суд першої інстанції не вирішив це питання, є безпідставними, оскільки вони суперечать положенням  статті 376 ЦК України.
Відповідно до Закону України "Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя" від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: "об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації". Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України "Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка" від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації.
Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду.
За приписами частини 1статті 125 ЗК України право власності та право постійного користування земельною ділянкою виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Судом першої інстанції встановлено, що 23 грудня 2004 року  ОСОБА_4 згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ДН № 103529 від 23.12.2004 року була приватизована земельна ділянка площею 0,0982 га (кадастровий номер 1413200000:17:088:0143) для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою Держгеокадастру і не оспорюється сторонами.
Установивши, що приватизована ОСОБА_4   23 грудня 2004 року земельна ділянка є її особистою власністю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що земельна ділянка була передана у власність ОСОБА_4   безоплатно  відповідно до вимог ЗК України, тому режим спільного сумісного майна подружжя на цю земельну ділянку не поширюється і обґрунтовано відмовив в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на ? частку земельної ділянки за ОСОБА_1 .. 
За встановлених обставин суд першої інстанції з дотриманням вимог чинного законодавства  повно та всебічно з`ясував обставини справи і дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 ..
Таким чином, доводи апеляційної скарги  не спростовують правових висновків суду та не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, що призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Апеляційним судом не встановлено порушення або неправильне застосування судом першої інстанції при розгляді цієї справи норм матеріального чи процесуального права та невідповідності висновків суду обставинами справи, тому підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування судового рішення з ухваленням нового рішення немає.
З огляду на те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції не підлягає зміні чи скасуванню, то відповідно до положень ст. 141 ЦПК України витрати ОСОБА_1 понесені у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції не підлягають відшкодуванню.

      Керуючись ст. ст.368,  375, 382,384 ЦПК України, апеляційний суд –

ПОСТАНОВИВ:

     Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
     Рішення Красноармійського міськрайонного суду  від 23 червня 2020 року залишити без змін, поновивши його дію.
     Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

     Повний текст постанови складено  10 грудня 2020 року.

    Судді: