ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" листопада 2020 р.                                                       Справа №921/501/19

Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді                                                  Кравчук Н.М.
суддів                                                                                Кордюк Г.Т.
                                                                                          Плотніцький Б.Д. 
секретар судового засідання Кобзар О.В.
розглянувши          апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бобика Віктора Миколайовича б/н від 30.07.2020 (вх. № ЗАГС 01-05/2138/20 від 03.08.2020) 
на рішення                    Господарського суду Тернопільської області від 06.07.2020 (суддя Гирила І.М., повний текст складено 13.07.2020)
у справі                     №921/501/19
за позовом:                    Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Надія України" (надалі ТзОВ "ФК "Надія України"), в особі Тернопільського відділення ТзОВ "ФК "Надія України", м. Тернопіль
до відповідача-1:          Фізичної особи-підприємця Кринциглова Олександра Миколайовича (надалі ФОП Кринциглов О.М.), м. Тернопіль
відповідача-2:           Фізичної особи-підприємця Бобика Віктора Миколайовича (надалі ФОП Бобик В.М.), с. Поляхова, Теофіпольський район, Хмельницька область
відповідача-3:          фізичної особи ОСОБА_1 (надалі ОСОБА_1 ), м. Тернопіль
про                              стягнення 260   843,03 грн 

за участю учасників справи:
від позивача: не з`явилися
від відповідача-1: не з`явилися
від відповідача-2: не з`явилися
від відповідача-3: не з`явилися

ВСТАНОВИВ:
ТзОВ "ФК "Надія України", в особі Тернопільського відділення ТзОВ "ФК "Надія України" звернулось до Господарського суду Тернопільської області з позовом до відповідачів: ФОП Кринциглова О.М., ФОП Бобик В.М., та ФОП Шукшина М.П., про солідарне стягнення заборгованості за договором кредиту №ДК 4-2 від 26.04.2018 в загальній сумі 260   843,03 грн, з яких: 133   333,01 грн - тіло, 117   099,73 грн - проценти за користування кредитом та 10   410,29 грн - пеня. наявної станом на 07.08.2019.
Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 06.07.2020 у справі №   921/501/19 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто солідарно з ФОП Кринциглова О.М., ФОП Бобика В.М. та ФОП Шукшина М.П. на користь ТзОВ "ФК "Надія України", в особі Тернопільського відділення ТзОВ "ФК "Надія України" 133   333,01 грн тіла кредиту, 49   194,81 грн процентів за користування кредитом, 10   216,81 грн пені та 963,72 грн судового збору. В решті позову - відмовлено.
Задовольняючи частково позовні вимоги, судом першої інстанції встановлено, що строк по поверненню кредитних коштів у повному обсязі настав; боржником заборгованість по кредиту в розмірі 133   333,01 грн не оплачена; поручителі відповідають перед кредитором за виконання зобов`язань в тому ж розмірі, що і боржник - Кринциглов О.М.; на момент розгляду даної справи договори поруки не є припиненими. За таких обставин суд дійшов висновку, що кредитор на підставі ст. 543 ЦК України правомірно звернувся про солідарне стягнення заборгованості в т.ч. з відповідачів. Здійснивши перерахунок заявлених до стягнення пені та процентів за користування, суд встановив, що обґрунтованими є 49   194,81 грн процентів за користування кредитом та 10   216,81 грн пені, відповідно підлягають до задоволення. В решті заявлених до стягнення сум відмовлено в зв`язку з безпідставністю.
Не погоджуючись з даним рішенням, ФОП Бобик В.М. подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, а справу направити для вирішення питання щодо проведення судово-економічної експертизи. Зокрема, не погоджується з розрахунком, здійсненим  позивачем по відсотках, оскільки такий  виконаний без долучення до матеріалів справи первинних бухгалтерських документів, а суд не є банківською установою, відтак, не володіє спеціальними знаннями, які б дозволити перевірити наданий позивачем розрахунок. 
Позивач явку уповноваженого представника в судові засідання не забезпечив, надіслав клопотання про розгляд даної справи без його участі (зареєстрований в канцелярії суду за вх№   01-04/6381/20 від 02.11.2020). У відзиві на апеляційну скаргу проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (зареєстрований в канцелярії суду за вх№   01-04/5713/20 від 05.10.2020).
Відповідач-1 відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Скаржник уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, надіслав клопотання про відкладення розгляду справи, в зв`язку із занятістю адвоката в іншому судовому засіданні (зареєстрований в канцелярії суду за вх№   01-04/6161/20 від 22.10.2020).
Частиною 11 ст. 270 ГПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
Відповідно до приписів ст. 129 Конституції України, ст. 2 ГПК України своєчасний розгляд справи є одним із завдань судочинства, що відповідає положенням ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо права кожного на справедливий розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Зважаючи на те, що явка представника відповідача-2 в судове засідання не визнавалась обов`язковою; учасник справи був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак, правом на захист своїх прав та охоронюваних законом інтересів не скористався, в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи, колегія суддів відмовляє у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи.
Відповідач-3 відзиву на апеляційну скаргу не подав, явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.
Вивчивши матеріали апеляційної скарги, здійснивши оцінку доказів, заслухавши учасників справи, Західний апеляційний господарський суд встановив таке.
26.04.2018 між ТзОВ "ФК "Надія України" в особі Тернопільського відділення ТзОВ "ФК "Надія України" (кредитор) та ФОП Кринцигловим О.М. (позичальник) укладено договір кредиту № ДК 4-2, згідно з умовами якого кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 200 000,00 грн на розвиток бізнесу, з оплатою по процентній ставці 3,75 % на місяць, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки у розмірі та на умовах, передбачених договором (а.с. 51-52 том І).
Кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в день підписання договору шляхом здійснення грошового переказу грошових коштів на ім`я клієнта через систему грошових переказів обслуговуючого банку або шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника у розмірі, зазначеному в п. 2.1 договору (пп. 4.1.1 п. 4.1 договору).
Відповідно до п. 3.2, п. 4.2 кредитного договору позичальник зобов`язується: у разі здійснення грошового переказу грошових коштів на ім`я клієнта через систему грошових переказів обслуговуючого банку, одержати кредит у касі будь-якого відділення обслуговуючого банку в день підписання договору; використовувати кредит на цілі, передбачені п. 2.2 договору; сплачувати відсотки за користування кредитом відповідно до розділу 5 договору; проводити погашення кредиту і відсотків у порядку та строки згідно з графіком погашення кредиту і відсотків (додаток №1), який є невід`ємною частиною договору; повністю повернути кредит, отриманий за цим договором та проценти за користування ним, до 16-00 години 28.04.2020 включно.
За користування кредитом у період з дати, зазначеної в пункті 3.1 договору і до дати погашення кредиту позичальник сплачує кредиторові відсотки у розмірі 3,75% на місяць від суми, вказаної в пункті 2.1 договору. Нарахування процентів здійснюється щодня з наступного дня після дати надання кредиту і до дати повернення кредиту, зазначеної в пункті 3.2 договору. Сума нарахованих процентів за весь час користування кредитом складає 180 739,73 грн. У разі дострокового погашення кредиту нарахування процентів здійснюється за весь строк фактичного користування кредитом (розділ 5 договору).
Повернення кредиту і сплата процентів за ним здійснюється позичальником у порядку та терміни згідно з графіком погашення кредиту та процентів (додаток №1) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок кредитора через банк. При несплаті частини кредиту та/або процентів у термін, вказаний у графіку, вони вважаються простроченими. Кошти для погашення заборгованості спрямовуються у першу чергу для сплати - прострочених процентів найдавніше простроченої виплати, у другу чергу - заборгованості за кредитом найдавніше простроченої виплати, у третю чергу - прострочених процентів наступної простроченої виплати, у четверту чергу - заборгованості за кредитом наступної простроченої виплати, до повного погашення заборгованості, у п`яту чергу - нарахованої пені.
26.04.2018 між ТзОВ "ФК "Надія України", в особі Тернопільського відділення ТзОВ "ФК "Надія України" (кредитор), ФОП Бобик В.М. та ФОП Шукшин М.П. (поручителі) укладено договір поруки №3, за умовами якого поручителі на добровільних засадах зобов`язались відповідати перед кредитором за виконання Кринцигловим О.М. (позичальником) своїх зобов`язань, що випливають з договору кредиту №ДК 4-2 від 26.04.2018, укладеного між позичальником та кредитором, предметом якого є передача кредитором у користування позичальнику грошових коштів у сумі 200 000 грн (а.с. 53 том І).
Згідно з п. 1.3 договору поруки основне зобов`язання позичальника за договором кредиту, виконання якого забезпечується цим договором, полягає у наступному: повернути кредит в розмірі 200 000 грн, сплатити відсотки за його користування, пеню, в розмірі, строки та у випадках, передбачених договором кредиту, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови договору кредиту в повному обсязі.
Разом з підписанням цього договору поручителі підтверджують, що вони ознайомлені з положеннями договору кредиту, цілком розуміють його зміст та згодні виступати поручителями за зобов`язаннями позичальника за договором кредиту. Термін виконання основного зобов`язання за договором кредиту 28.04.2020 (п. п. 1.4, 1.5 договору поруки).
Сторони договору визначають, що у випадку невиконання позичальником взятих на себе зобов`язань по договору кредиту, поручителі несуть солідарну відповідальність перед кредитором у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату основного богу за договором кредиту в сумі 200 000 грн, нарахованих відсотків за користування кредитом, пені у розмірах, передбачених договором кредиту, в також відшкодування збитків. При цьому кредитор має право вимоги до поручителів як солідарно, так і до кожного з них окремо (п. 2.2 договору поруки).
У п. 2.3 договору поруки сторони передбачили, що поручителі приймають на себе зобов`язання, у випадку невиконання позичальником зобов`язань за договором кредиту, здійснити виконання зобов`язання позичальника в обсязі, заявленому кредитором в письмовій вимозі, протягом 3 (трьох) робочих днів з дати отримання відповідної письмової вимоги кредитора про виконання зобов`язань. Виконання зобов`язання здійснюється поручителями внесенням відповідної суми в касу або на поточний рахунок кредитора. Поручителі здійснюють погашення зобов`язань за кредитним договором у валюті кредиту.
Відповідно до п. 3.1 договору поруки у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань по договору кредиту, поручителі несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобов`язань в повному обсязі.
Договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами та втрачає свою дію у випадках: припинення зобов`язань за договором кредиту; погашення поручителями зобов`язань позичальника перед кредитором; зміни зобов`язань позичальника за договором кредиту без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг їхньої відповідальності; якщо кредитор не пред`явить вимоги поручителям протягом трьох років від дня закінчення терміну дії договору кредиту (п. 4.1 договору поруки).
Кредитор на виконання умов укладеного договору кредиту № ДК 4-2 від 26.04.2018 надав позичальнику кредитні кошти в сумі 200 000 грн, що підтверджується банківською випискою від 26.04.2018 (а.с. 61).
Натомість позичальник свої зобов`язання, передбачені договором, виконав не належним чином, розрахувався частково, сплатив 66   666,99 грн тіла кредиту та 63   640,00 грн процентів за користування кредитом. В результаті чого у нього виникла заборгованість за тілом кредитом в розмірі 133   333,01 грн та 117   099,73 грн процентів за користування кредитом, що підтверджується виписками з банку та розрахунком заборгованості по договору від 14.05.2015 (а.с. 43-50, 64-65 том І, а.с. 92 том ІІ).
В зв`язку з неналежним виконанням ФОП Кринцигловим О.М. своїх зобов`язань за договором в частині своєчасного повернення кредиту та, беручи до уваги, що ФОП Бобик В.М. та ФОП Шукшин М.П. поручилися за виконання позичальником умов кредитного договору, позивач 22.07.2019 на адресу відповідачів надіслав вимоги №23, №24, № 25 про розірвання договору кредиту №   ДК 4-2 та дострокове повернення кредиту і відсотків за користування кредитом (а.с. 71-74 том І).
Проте, вказані вище вимоги як позичальником, так і поручителями були залишені без відповіді та задоволення, що стало підставою звернення до суду з позовом про стягнення 133   333,01    грн основного боргу, 117   009,73 грн процентів за користування кредитом та 10   410,29 пені солідарно з відповідачів.
При винесенні постанови колегія суддів керувалася таким.
Частиною 2 ст. 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Так, судом встановлено, що між сторонами відбулись правовідносини з кредитування на підставі кредитного договору № ДК 4-2 від 26.04.2018, які врегульовані нормами статей 345 ГК України та 1054-1056-1   ЦК України.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України).
До відносин за кредитним договором, відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, застосовуються положення параграфа 1 ("Позика") глави 71 "Позика. Кредит. Банківський вклад", якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, якщо це встановлено договором або законом, при цьому, правочин щодо забезпечення виконання зобов`язання вчиняється у письмовій формі (ст.ст. 546, 547, 548 ЦК України).
Виконання зобов`язань по кредитному договору № ДК 4-2 від 26.04.2018 забезпечено договором поруки №3, укладеним 26.04.2018 між ТзОВ "ФК "Надія України", в особі Тернопільського відділення ТзОВ "ФК "Надія України" (кредитор), ФОП Бобик В.М. та ФОП Шукшин М.П. (поручителі).
Згідно з ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (ст. 554 ЦК України).
За змістом положень ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України поручитель пов`язаний із боржником зобов`язальними правовідносинами, проте, він є самостійним суб`єктом у відносинах із кредитором; має право висувати заперечення проти вимог кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 ЦК України). 
Зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом (ч. 1 ст. 558 ЦК України).
Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання (ч. 1 ст. 559 ЦК України).
Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, при цьому зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, 193 ГК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як зазначалось вище, за умовами укладеного договору кредиту сторони встановили термін виконання основного зобов`язання за договором кредиту 28.04.2020 включно та визначили обов`язок позичальника проводити погашення кредиту і відсотків у порядку та строки згідно з графіком погашення кредиту і відсотків, який є невід`ємною частиною Договору.
Проте, позичальник зобов`язання щодо своєчасного внесення обумовлених Кредитним договором платежів виконував неналежним чином.
Відповідно до п.4.3 кредитного договору сторони передбачили право кредитора на дострокове розірвання договору у разі, зокрема, порушення графіку погашення кредиту і відсотків (додаток №1) більш ніж на один платіжний період. При настанні обставин, передбачених підпунктом 4.3.4 договору, кредитор має направити позичальнику повідомлення про дострокове розірвання договору. Повідомлення містить вимогу кредитора про дострокове погашення кредиту, сплату відсотків за весь термін користування кредитом (за весь термін дії договору), а також пені (пп. 4.3.5 п. 4.3 кредитного договору).
Зважаючи на порушення відповідачем-1 періодичності сплати платежів більш ніж на 1 платіжний період, 22.07.2019 позивач звернувся до позичальника з повідомленням-вимогою за вих. №23 про розірвання договору кредиту №ДК 4-2 від 26.04.2018 та дострокове повернення кредиту та відсотків за користування кредитом, а саме: 133 333,01 грн - тіла кредиту, 117 099,73 грн - процентів та пеню в розмірі 9 009,12 грн. 
Аналогічні за змістом вимоги-повідомлення за вих. №24 та вих. №25 від 22.07.2019 направлялись позивачем і поручителям на адреси, вказані останніми у договорі поруки №3 від 26.04.2018.
У постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16, від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз. 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.
Відтак, враховуючи наведене, дії позивача щодо направлення вимоги свідчать про те, що до настання визначеної п. 3.2 договору кредиту №ДК-4-2 дати - 28.04.2020, кредитор скористався наданим йому чинним законодавством правом вимоги дострокового повернення кредиту. Відповідно, для позичальника строк кредитування є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами. Отже, з 01.08.2019 припинилось і право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено до стягнення 133   333,01 грн основного боргу та процентів за користування кредитом і розмірі 117   099,73 грн, нарахованих за період з 29.05.2018 по 28.04.2020 (а.с. 28-29 том І). 
Проте, враховуючи зазначену вище правову позицію Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів констатує, що право позивача нараховувати проценти за користування кредитом з 01.08.2019 припинилося.
Перевіривши розрахунок заявлених до стягнення процентів за користування кредитом та, здійснивши власний розрахунок, колегія суддів вважає, що до задоволення підлягають стягненню проценти за користування кредитом в розмірі 49   194,81 грн, нарахованих за період з 29.05.2018 по 29.07.2019 (а.с. 28-29 том І).
ФОП Кринцигловим О.М. доказів, які б підтверджували належне виконання ним своїх зобов`язань за договором суду не надав, в матеріалах справи вони відсутні.
Оскільки обов`язок по поверненню кредитних коштів у повному обсязі настав, заборгованість по тілу кредиту в розмірі 133   333,01 грн та процентів за користування кредитом в розмірі 49   194,81 грн позичальника перед позивачем належним чином доведена, документально підтверджена та позичальником не спростована, колегія суддів вважає, що позовні вимоги в цій частині є доведеними, відтак правомірно задоволені судом першої інстанції.
Згідно з ч. 1 ст. 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським Кодексом, іншими законами та договором.
Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором (ч. 4 ст. 231 ГК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (ст. ст. 610, 611 ЦК України).
В силу статей 546-551 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пеня, як неустойка обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання і її розмір (ч. 2 ст. 551 ЦК України) встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Пунктом 8.1 кредитного договору сторони передбачили, що у разі порушення позичальником термінів погашення заборгованості за кредитом та/або оплаті процентів за користування кредитом, кредитор, починаючи з першого дня прострочення зобов`язання по сплаті кредиту та відсотків за користування кредитом, має право нарахувати, а позичальник зобов`язаний оплатити кредитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пені. Пеня нараховується за весь період прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов`язання сплатити проценти за весь час фактичного користування кредитом.
Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" та ч. 2 ст. 343 ГК України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.
Разом з тим, ч.6 ст. 232 ГП України право нараховувати штрафні санкції за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Згідно поданого позивачем розрахунку, ним за порушення термінів оплати заборгованості за кредитом та відсотків, нараховано пеню в загальній сумі 13 053,30 грн за період з 30.07.2018 по 05.08.2019. Проте, враховуючи, що відповідачем-1 частково було оплачено пеню в розмірі 2   643,01 грн, позивач заявив до стягнення 10   410,29 грн, тобто, за мінусом сплаченої пені в розмірі 2   643,01 грн (а.с. 29-30 том І, а.с. 92 том ІІ).
Оскільки розрахунок заявлених до стягнення сум позивачем здійснювався з врахуванням встановленого договором кредиту графіку платежів, здійснених відповідачем оплат, умовами укладеного договору кредиту (п. 5.3) сторони передбачили порядок зарахування коштів, судом першої інстанції було здійснено перерахунок заявленою до стягнення пені з врахування строку дострокового припинення дії договору, в результаті чого суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленої вимоги на суму 10   216,81 грн. Пеня в розмірі 193,48 грн нарахована безпідставно.
Суд апеляційної інстанції, перевіривши розрахунок позивача та оцінюючи наявні в матеріалах справи письмові докази здійснених відповідачем оплат (банківські виписки), беручи до уваги визначений п. 5.3 договору кредиту порядок зарахування платежів, встановлені графіком терміни внесення платежів, їх розмір, здійснені позичальником оплати, встановлений вище факт безпідставного нарахування відсотків за користування кредитом з 01.08.2019, зважаючи на положення ч. 6 ст. 232 ГК України щодо можливого строку нарахування штрафних санкцій, погоджується з висновком місцевого господарського суду про обґрунтованість заявленої вимоги на суму 10   216,81 грн, пеня в розмірі 193,48 грн нарахована безпідставно.
Згідно зі статтею 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке право повинно бути забезпечене справедливими судовими процедурами.
Вирішуючи питання щодо доказів, суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, надаючи оцінку доказам з точки зору їх належності, тобто спроможності фактичних даних містити інформацію щодо обставин, які входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об`єктивної істини, а також допустимості - коли відповідно до законодавства обставини справи повинні бути підтверджені певними засобами доказування і не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Згідно з частинами 1-3 статті 13 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Зміст принципу диспозитивності у господарському судочинстві, закріплений у статті 14 ГПК України, полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власник розсуд.
З наведеного слідує, що закон встановлює рівні можливості учасників у справі і гарантує їм право на захист своїх інтересів, надаючи можливість вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки. Тобто, особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми процесуальними правами, зокрема, подавати докази на підтвердження обставин, на які вони посилаються в обґрунтування свої вимог чи заперечень.
Покладеному на позивача обов`язку доведення наявності вимог до відповідача з поданням відповідних доказів, що підтверджують ці вимоги кореспондує обов`язок суду з`ясувати усі дійсні обставини, пов`язані із спірними правовідносинами та на їх основі вирішити питання про обсяг вимог кредитора до боржника.
З матеріалів справи вбачається, що з метою з`ясування обставин, які входять до предмету доказування у цій справі місцевий суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ГПК України, зокрема як щодо самостійного подання доказів на підтвердження заявлених вимог та заперечень проти них, так і щодо врегулюванню даного спору за участі судді.
Відповідно до частини 4 статті 13 ГПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Проте, відповідачами не було подано суду належних та допустимих доказів на спростування заявлених позовних вимог. 
За даних обставин, зважаючи на доведений матеріалами справи факт користування ФОП Кринцигловим О.М. наданими позивачем кредитними коштами, неналежного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань, враховуючи проведений судом перерахунок заявлених до стягнення сум, беручидо уваги диспозитивність судового процесу, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення є позов в частині стягнення 133   333,01 грн тіла кредиту, 49   194,81 грн процентів за користування кредитом та 10   216,81 грн пені. В решті заявлених до стягнення 67   904,92 грн процентів за користування кредитом та 193,48 грн пені правомірно відмовлено, оскільки такі нараховані безпідставно.
Беручи до уваги наведені вище висновки суду щодо обґрунтованості позовних вимог ТзОВ "ФК "Надія України" до ФОП Кринциглова О.М. в частині заявлених до стягнення 133   333,01 грн заборгованості по кредиту, 49   194,81 грн - заборгованості по процентах за користування кредитом та 10   216,81 грн пені, правомірним є висновок місцевого суду щодо задоволення вимоги на підставі ст. 543, ст.554 ЦК України та договору поруки №3 від 26.04.2018 про солідарне стягнення вказаної суми з поручителів - ФОП Бобик В.М. та ФОП Шукшина М.П.
Щодо доводів скаржника про непризначення у справі судової комплексної економічної експертизи, то необхідно зазначити таке.
Статтею 99 ГПК України встановлено, що суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) жодною стороною не наданий висновок експерта з цих самих питань або висновки експертів, надані сторонами, викликають обґрунтовані сумніви щодо їх правильності, або за клопотанням учасника справи, мотивованим неможливістю надати експертний висновок у строки, встановлені для подання доказів, з причин, визнаних судом поважними, зокрема через неможливість отримання необхідних для проведення експертизи матеріалів.
Апеляційна інстанція зазначає, що для становлення обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї справи, зокрема, надання доказів видачі кредитних коштів позичальнику за договором, прийняття та своєчасність оплати відповідачем цих зобов`язань, а також обчислення процентів за користування, пені не потребується спеціальних знань, тому  у суду були відсутні підстави для призначення експертизи у справі відповідно до вимог ст. 99 ГПК України.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, суд апеляційної інстанції враховує висновки Європейського суду з прав людини у справі "Проніна проти України" (Рішення ЄСПЛ від 18.07.2006), в якому зазначено, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У даній справі, суд вважає, що сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин згідно з нормами матеріального та процесуального права.
Таким чином, матеріали справи свідчать про те, що, приймаючи рішення про часткове задоволеня позову, місцевий господарський суд всебічно, повно і об`єктивно дослідив матеріали справи в їх сукупності, дав вірну юридичну оцінку обставинам справи та прийняв рішення, яке відповідає вимогам закону та обставинам справи.
Твердження скаржника про порушення і неправильне застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, не знайшло свого підтвердження, в зв`язку з чим підстави для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового рішення відсутні.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Дана норма кореспондується зі ст. 46 ГПК України, в якій закріплено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.
Згідно зі ст. ст. 73,74,77 ГПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Частиною 1 ст. 86 ГПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безсторонньому дослідженні наявних у справі доказів.
Однак, апелянтом всупереч вищенаведеним нормам права, не подано доказів, які б спростували факти, викладені в позовній заяві, а доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують правомірність висновків, викладених в оскаржуваному рішенні суду першої інстанції.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Оскільки, апеляційна скарга до задоволення не підлягає, то відповідно понесені судові витрати на сплату судового збору за подання апеляційної скарги залишаються за скаржником.
Керуючись, ст.ст. 269, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, Західний апеляційний господарський суд -
ПОСТАНОВИВ :
1.          Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Бобика Віктора Миколайовича залишити без задоволення.
2.          Рішення Господарського суду Тернопільської області від 06.07.2020 у справі №   921/501/19 залишити без змін.
3.          Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги залишити за скаржником.
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку в строки, передбаченні ст.288 ГПК України.
5.          Справу повернути до Господарського суду Тернопільської області.

Веб-адреса Єдиного державного реєстру судових рішень, розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України в мережі Інтернет: http://reyestr.court.gov.ua/.

Головуючий суддя                                                            Н.М. Кравчук 
судді                                                                                           Г.Т. Кордюк 
                                                                                                    Б.Д. Плотніцький