Постанова                                      
Іменем України                                 
 
30 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 520/18794/19
провадження № 61-7418св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Хопти С. Ф.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – квартирно-експлуатаційний відділ м. Одеса,
третя особа, яка не заявляє самостійних щодо предмета спору на стороні відповідача, – військово-морський ліцей, 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса на постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року у складі колегії суддів:             Комлевої О. С., Сегеди С. М., Цюри Т. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса (далі – КЕВ м. Одеса), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, – військово-морський ліцей, про захист житлових прав шляхом надання жилого приміщення у гуртожитку.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він проходить військову службу в Одеському обласному військовому комісаріаті та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 за місцем знаходження військової частини, де проходить військову службу.
Вказував, що проживає за адресою: АДРЕСА_2 на підставі рапорту про надання місця проживання в спеціально пристосованій казармі від 15 жовтня 2014 року. За проживання сплачує відповідно до виставлених рахунків.
Приміщення, в якому він проживає, 09 липня 2014 року було передано від військової академії м. Одеса до КЕВ м. Одеса і того ж дня від КЕВ м. Одеса до військового-морського ліцею.
Спірне приміщення є будівлею, яка розташована на території військової частини для тимчасового проживання військовослужбовців та не зареєстрована в виконавчих органах місцевого самоврядування як об`єкт житлового фонду.
Зазначав, що звертався до КЕВ м. Одеса та військового-морського ліцею із заявою про звернення до Київської районної адміністрації Одеської міської ради із документами, які необхідні для реєстрації приміщення за адресою:              АДРЕСА_2 , як службового житла та підготовки документів для отримання ордеру на вселення у вказане службове приміщення. Проте відповіддю начальника КЕВ м. Одеса у задоволенні цієї заяви відмовлено. 
Враховуючи вищевикладене просив суд зобов`язати КЕВ м. Одеса звернутися до Київської районної адміністрації Одеської міської ради із документами, які необхідні для реєстрації приміщення за адресою: АДРЕСА_2 , як службового житла, та підготовки документів для отримання ордеру на вселення у вказане службове приміщення. 
 
Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року у складі судді Пучкова І. М. у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.

Судове рішення місцевого суду мотивовано тим, що вказаний спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 задоволено.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року про відмову у відкритті провадження у справі скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивовано тим, що спірні правовідносини пов`язані із захистом житлових прав, а саме отримання позивачем ордеру на вселення у службове приміщення, а тому даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
 
У квітні 2020 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга КЕВ м. Одеси.
 
Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2020 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21 вересня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
 
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У касаційній скарзі КЕВ м. Одеси, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить судове рішення апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким залишити в силі судове рішення місцевого суду. 
Підставою касаційного оскарження заявник зазначає порушення судом норм процесуального права, зокрема порушення положень частини першої статті 19 ЦПК України, оскільки заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.
Узагальнені доводи касаційної скарги зводять до того, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку, що вказаний спір підлягає розгляду в цивільній юрисдикції, оскільки позивач просить зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії, а саме змінити статус нежитлового приміщення на службове житло. Відповідно такий спір є публічно-правовим та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

 
Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
У серпні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом.
 
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2019 року у складі судді Пучкова І. М. у відкритті провадження за позовом ОСОБА_1 відмовлено.
 
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення із таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права 
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.
За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів і свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір, і має судова юрисдикція.
 
Судова юрисдикція – це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів            судочинства – цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб’єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 
У частині першій статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
 
Адміністративна справа – переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір. Суб`єкт владних повноважень – орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункти 1, 7 частини першої статті 4 КАС України). 
 
Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
 
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
 
Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку з чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду. 
 
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
 
Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду за захистом житлових прав, а саме права на отримання жилого приміщення у гуртожитку, у якому просив зобов`язати КЕВ м. Одеса звернутися до Київської районної адміністрації Одеської міської ради із документами, які необхідні для реєстрації приміщення як службового житла та підготовки документів для отримання ордеру на вселення у службове приміщення, оскільки єдиною підставою для вселення у приміщення гуртожитку є ордер.
Тобто вбачається, що ОСОБА_1 звернувся до суду за захистом житлових прав і його кінцевою метою є отримання ордеру на вселення у службове приміщення, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .
 
Враховуючи наведене, доводи касаційної скарги про те, що вказаний спір має вирішуватись в порядку адміністративного судочинства, є помилковими, оскільки позов подано щодо захисту житлових прав, тобто у сфері житлових правовідносин.
 
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи в апеляційному порядку ухвалу місцевого суду, дійшов правомірного висновку про те, що спір має приватноправовий характер та підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
 
Оскільки апеляційний суд не допустив порушень вимог законодавства, у суду касаційної інстанції відсутні підстави для скасування його рішення. 
 
З огляду на викладене Верховний Суд дійшов висновку, що аргументи касаційної скарги не спростовують висновки суду апеляційної інстанції, а зводяться до незгоди заявника з ухваленим у справі судовим рішенням.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення – без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Одеса залишити без задоволення.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 04 березня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        С. Ф. Хопта