П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

15 грудня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 400/4459/20	
Головуючий в 1 інстанції: Птичкіна В.В.
          П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача – Шляхтицького О.І.,
суддів: Семенюка Г.В., Домусчі С.Д.,
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 по справі № 400/4459/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України про визнання бездіяльності протиправною, –
             ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним адміністративним позовом.
Миколаївський окружний адміністративний суд ухвалою від 19.10.2020 позовну заяву з доданими матеріалами повернув.
Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив її скасувати.
Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:
- рішення суду першої інстанції не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, оскільки позивач не зловживав своїми процесуальними правами.  У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами суд застосовує до нього заходи зазначені у частині 4 статті 45 КАС України;
- апеляційна скарга фактично відтворює рішення суду першої інстанції.
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для її задоволення.
Вирішуючи спірне питання, суд першої інстанції виходив з того, що позов ОСОБА_1 до Міністерства є саме таким, подання якого, згідно з пунктом 3 частини другої   статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України, суперечить завданню адміністративного судочинства.
Так, з метою реалізації права на доступ до публічної інформації, що стосується РОВР, ОСОБА_1 звернувся до Міністерства, яке направило Запит від 24.09.2020 до належного, на думку Міністерства, розпорядника публічної інформації - Агентства, про що проінформувало позивача.
Відповідно, правовідносини з приводу реалізації права позивача на доступ до публічної інформації виникли у ОСОБА_1 і Агентства, при цьому, як, вказано у рішенні суду першої інстанції, для захисту прав, наданих йому   Законом України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації», позивач звернувся також до Миколаївського окружного адміністративного суду (справа № 400/4496/20).
Законність направлення Міністерством Запиту від 24.09.2020 до Агентства Самсонов О.В. не оскаржує.
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 є завідомо безпідставним .
Згідно з частиною третьою   статті 45 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України неприпустимість зловживання процесуальними правами є однією із основних засад (принципів) адміністративного судочинства.
Відповідно до статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.
З урахуванням конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню адміністративного судочинства, зокрема: подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, вчинення інших аналогічних дій, які спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.
Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами, суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ, необґрунтованого перевантаження роботи суду.
Вартий уваги той факт, що механізм зловживання процесуальними правами зводиться до того, що особа, яка прагне до досягнення певних правових наслідків, здійснення процесуальних дій (бездіяльності) зовні "схожі" на юридичні факти, з якими закон пов`язує настання певних наслідків. Незважаючи на те, що такі дії мають повністю штучний характер, тобто не підкріплюються фактами об`єктивної дійсності, певні правові наслідки, які вигідні особі, все ж таки можуть існувати.
Колегія суддів зауважує, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на затягування розгляду справи, створення перешкод іншим учасникам процесу.
Слід враховувати, що наведений у частині другій статті 45 КАС перелік дій, що можуть бути визнані судом зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним, суд може визнати таким зловживанням також інші дії, які мають відповідну спрямованість і характер.
При цьому вирішення питання про наявність чи відсутність факту зловживання віднесене на розсуд суду, що розглядає справу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 травня 2020 року у справі № 826/12191/18.
Як вбачається з матеріалів справи, після отримання відповіді на запит про отримання публічної інформації позивач 13.10.2020 подав до Миколаївського окружного адміністративного суду позов до Державного агентства водних ресурсів України (надалі - Агентство), про зобов`язання Агентства «… виконати вимогу ч.3 статті 22 Закону України «Про доступ до публічної інформації» направити запит позивача від 24.09.2020 року щодо документації що дозволяють РОВР областей України витрачати бюджетні кошти на послуги адвокатів маючи власну юридичну службу належному розпоряднику з одночасним повідомленням про це запитувача-позивача …».
Згідно з викладеним у цьому позові «… Відповідач – Агентство, якому за статусом або характером діяльності відомо або має бути відомо, хто володіє інформацією щодо документації що дозволяють РОВР областей України витрачати бюджетні кошти на послуги адвокатів маючи власну юридичну службу-направив запит позивача неналежному розпоряднику - регіональному офісу водних ресурсів у Миколаївській області …».
Ухвалою від 16.10.2020 у справі № 400/4496/20 суд залишив позов ОСОБА_1 до Агентства без руху.
Тобто, позивач звернувся із такими ж самими позовними вимогами до Держагентства з водних ресурсів, тобто до тієї установи, до якої було перенаправлено  запит Міністерством захисту довкілля та природних ресурсів України за належністю.
Законність направлення Міністерством Запиту від 24.09.2020 до Агентства Самсонов О.В. не оскаржує.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позов ОСОБА_1 є завідомо безпідставним (відсутні доводи щодо порушення Міністерством вимог Закону України від 13.01.2011 № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації»), поданим за відсутності предмета спору (Запит від 24.09.2020 був направлений для вирішення до Агентства), а сам спір з Міністерством (суть якого зводиться до констатації факту затримки на 1 день надання позивачу відповіді та факту відсутності у листі відповідача роз`яснення щодо порядку оскарження його дій/бездіяльності) має очевидно штучний характер.
До того ж, обґрунтування вимог апеляційної скарги зводиться до копіювання рішення суду першої інстанції.
Посилання апеляційної скарги, з того приводу, що у випадку зловживання учасником судового процесу його процесуальними правами суд застосовує до нього заходи зазначені у частині 4 статті 45 КАС України не сприймаються колегією суддів, адже відповідно до частини 3 зазначеної статті, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання, що і було зроблено судом першої інстанції.
Апеляційна скарга не містить належних та обґрунтованих доводів, які б спростовували наведений висновок суду. У ній також не зазначено інших міркувань, які б не були предметом перевірки апеляційного суду та щодо яких не наведено мотивів відхилення такого аргументу.
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень процесуального права при вирішенні спірного питання не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 19.10.2020 по справі № 400/4459/20 – без змін.
          Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.
Головуючий суддя 	 	Шляхтицький О.І.	
Судді	    	Домусчі С.Д.    Семенюк Г.В.