УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №296/1802/19 Головуючий у 1-й інст. Сингаївський О. П. 
Категорія 30 Доповідач Миніч Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 жовтня 2020 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого – судді: Миніч Т.І. 
суддів:                          Трояновської Г.С., 
Павицької Т.М. 
секретаря
судового засідання Кучерявого О.В.
з участю представників сторін 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу керівника Житомирської місцевої прокуратури 
на заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 травня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Сингаївського О.П.
у цивільній справі №296/1802/19 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом. Просив визнати дійсним договір від 18 лютого 2019 року про купівлю-продаж будинку АДРЕСА_1 , що укладений між ним та  ОСОБА_2 . В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 18 лютого 2019 року між ним та відповідачкою був укладений вказаний договір, який нотаріально не посвідчений. Відповідачка зобов`язалась нотаріально посвідчити договір, але до цього часу ухиляється від вчинення такої дії, не пояснюючи причин. Через недотримання обов`язкової нотаріальної форми посвідчення договору, позивач не може у повному обсязі здійснювати свої права користування, володіння та розпорядження належним йому нерухомим майном. 
Заочним рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 28 травня 2019 року позов задоволено. Визнано дійсним договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 , що укладений 18 лютого 2019 року між  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 , та  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 .
У поданій апеляційній скарзі керівник Житомирської місцевої прокуратури просить вказане рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, а також вирішити питання судових витрат. На думку апелянта, рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, при невідповідності висновків суду обставинам справи. Зокрема зазначає, що матеріалами справи не доведено і судом першої інстанції не встановлено, у чому полягає безповоротне ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину та з чого вбачається втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зі ст.220 ЦК України. Крім того звертає увагу, що копії документів, які долучені до позову та містяться в матеріалах справи, всупереч вимогам ст.95 ЦПК України не засвідченні належним чином та містять розбіжності в прізвищі відповідача. Вважає, що висновки суду першої інстанції про те, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору, не відповідають дійсності. Так, в договорі купівлі-продажу не зазначено розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду. Крім того вказує, що за результатами прийняття оскаржуваного рішення державний бюджет недоотримав відповідні податки та мито, які б мали бути сплачені у разі нотаріального посвідчення договору, що завдає шкоди державі.
Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що 18 лютого 2019 року між  ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір про купівлю-продаж будинку АДРЕСА_1 і згідно якого відповідачка передала позивачу вказане нерухоме майно. Зазначену угоду сторони нотаріально не посвідчили.
Як вбачається з копії розписки  ОСОБА_2 від 18 лютого 2019 року, остання отримала від позивача грошові кошти у сумі 180 000,00 грн. в рахунок договору купівлі-продажу та взяла на себе зобов`язання 19 лютого 2019 року нотаріально посвідчити договір (а.с.4).
Вирішуючи спір та задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача порушене, оскільки через недотримання нотаріальної форми договору він не може належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися спірним будинком.
Проте, погодитися з висновками суду неможливо, зважаючи на наступне.
Згідно із ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. 
Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.
Пленум Верховного Суду України в п. 13 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року №9 роз`яснив, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін.
Статтею 657 ЦК України встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Отже, вирішуючи питання про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, суд першої інстанції помилково вважав, що в даному випадку спірні правовідносини регулюються ч.2 ст.220 ЦК. 
Крім того, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.
Однак позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували ухилення відповідачки від нотаріального посвідчення спірного договору. Позивач не надав суду доказів про те, що відповідач викликалася для здійснення нотаріального посвідчення договору чи повідомлялася про час та місце його проведення чи доказів про те, що відповідач не з`явилася в обумовлений строк для нотаріального посвідчення тощо, а також не доведено, що така можливість нотаріального посвідчення втрачена безповоротно.
На думку апеляційного суду, доводи прокурора про необхідність представництва інтересів Держави в даному випадку заслуговують на увагу, оскільки ухилення сторін від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу призвело до ненадходження до державного бюджету податків та зборів.
За наведених обставин та відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового – про відмову в позові.
Згідно зі ст.141 ЦПК підлягають відшкодуванню понесені прокуратурою судові витрати по сплаті судового збору.
Керуючись ст.ст.258,259,367,374,376,381-384 ЦПК України, суд, - 
п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу керівника Житомирської місцевої прокуратури задовольнити.
Заочне рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 28 травня 2019 року скасувати. Ухвалити нове рішення.
Відмовити у задоволенні позову  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь прокуратури Житомирської області 1152,6 грн. понесених судових витрат.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови. 

Головуючий:                         Судді:

Повний текст постанови складений 16.10.2020 року.