УХВАЛА

08 жовтня 2020 року 
м. Київ
справа № 823/5238/15
адміністративне провадження № К/9901/24887/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шевцової Н.В.,
суддів: Данилевич Н.А., Мацедонської В.Е.
перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року в справі №823/5238/15 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, 
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до Апеляційного суду Черкаської області, у якому просив:
-  визнати протиправною відмову Апеляційного суду Черкаської області у нарахуванні та виплаті позивачу вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку; 
- зобов`язати Апеляційний суд Черкаської області здійснити нарахування та виплату позивачу вихідної допомоги у розмірі десяти місячних заробітних плат за останньою посадою при виході у відставку. 
27 листопада 2015 року постановою Черкаського окружного адміністративного суду від позов задоволено частково.
19 квітня 2016 року постановою Київського апеляційного адміністративного суду,  залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 12 липня 2016 року, скасовано постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 27    листопада 2015 року, а в задоволенні позову відмовлено.
08 травня 2020 року позивач звернувся до Шостого апеляційного адміністративного суду із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року за виключними обставинами.
09 вересня 2020 року ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду відмовлено в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року у справі за його позовом до Апеляційного суду Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
На вказану ухвалу суду апеляційної інстанції ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, яку зареєстровано у Верховному Суді 30    вересня 2020 року.
Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, Верховний Суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 361 Кодексу адміністративного судочинства України (далі -КАС України) судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
За    приписами пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України підставою для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Згідно з частиною першою статті 365 КАС України заява про перегляд судового рішення суду першої інстанції з підстав, визначених пунктом 1 частини п`ятої    статті 361 цього Кодексу, подається до суду, який ухвалив судове рішення.
На обґрунтування заяви про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року за виключними обставинами ОСОБА_1 посилався на    рішення Конституційного Суду України від  15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 і просив скасувати постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким залишити без змін постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 27 листопада 2015 року.
Позивач зпазначав, що Конституційний Суд України у наведеному рішенні дійшов, зокрема висновку, що встановлений перехідних період, пов`язаний з набранням чинності підпунктом 1 пункту 28 розділу ІІ    Закону №1166-VII, з 31 березня по 01 квітня 2014 року є очевидно недостатнім, оскільки не охоплює фактичної тривалості встановленого законодавством порядку реалізації суддею права на відставку. Внаслідок цього судді, які станом на 01 квітня 2014 року вже мали право на відставку та вихідну допомогу, але продовжували перебувати на посаді судді, стимульовані вихідною допомогою, не змогли належним чином підготуватися до нового юридичного регулювання.
Вирішуючи питання про обґрунтованість заяви позивача про перегляд судового рішення за виключними обставинами, суд апеляційної інстанції виходив з наступного.
Рішенням Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 визнано таким, що не відповідає    Конституції України    (є неконституційним), положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ    Закону України № 1166-VII, яким виключено    статтю 136 Закону України №2453-VI.
Частиною другою статті 152 Конституції України    передбачено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Конституційний Суд України у рішенні від 24 грудня 1997 року № 8-зп у справі за конституційним поданням народних депутатів України щодо відповідності    Конституції України   (конституційності) розпоряджень Президента України про призначення перших заступників, заступників голів обласних, Київської міської державних адміністрацій, виданих протягом липня - грудня 1996 року, січня 1997 року (справа щодо призначення заступників голів місцевих державних адміністрацій) зазначив, що частина друга    статті 152 Конституції України    закріплює принцип, за яким закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність. За цим принципом закони, інші правові акти мають юридичну силу до визнання їх неконституційними окремим рішенням органу конституційного контролю.
У рішенні від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 у справі за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності    Конституції України    (конституційності)    Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року №2222-IV    (справа про додержання процедури внесення змін до    Конституції України) Конституційний Суд України вказав, що незалежно від того, наявні чи відсутні в рішеннях, висновках Конституційного Суду України приписи щодо порядку їх виконання, відповідні закони, інші правові акти або їх окремі положення, визнані за цими рішеннями неконституційними, не підлягають застосуванню як такі, що втратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
Таким чином, за змістом    статті 152 Конституції України    рішення Конституційного Суду України не має ретроактивності та змінює законодавче регулювання лише для правовідносин, що матимуть місце з дати ухвалення рішення.
Відповідно до вимог пункту 1 частини першої    статті 7 Закону України «Про Конституційний Суд України»    до повноважень Суду належить вирішення питань про відповідність    Конституції України    (конституційність) законів України та інших правових актів Верховної Ради України, актів Президента України, актів Кабінету Міністрів України, правових актів Верховної Ради Автономної Республіки Крим.
У пункті 2 резолютивної частині Рішення від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 вирішив, що положення підпункту 1 пункту 28 розділу ІІ    Закону України № 1166-VII, визнане неконституційним, втрачає чинність з дня    ухвалення Конституційним Судом України цього рішення.
Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року за виключними обставинами, суд апеляційної інстанції дійшов висновків, що рішення Конституційного Суду України від 15 квітня 2020 року №2-р(ІІ)/2020 на спірні правовідносини не може вплинути, оскільки правовідносини у даній справі виникли до прийняття такого рішення, а останнє не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності.
Аналогічної позиції щодо оцінки як виключної обставини рішень Конституційного Суду України дотримується Верховний Суд у постановах від 23 січня 2019 року у справі № 820/2462/17, від 25 липня 2019 року у справі № 804/3790/17, від 23 грудня 2019 року в справі № 814/1274/17, а також від 12 серпня 2020 року в справі № 826/18177/15.
Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що рішення не може вважатись невиконаним в контексті приписів пункту 1 частини п`ятої статті 361 КАС України, оскільки рішення, що набрало законної сили, яким у задоволенні позову відмовлено, не передбачає примусового виконання.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 17   грудня 2019 року в справі №    808/2492/18.
Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року за виключними обставинами.
Шостий апеляційний адміністративний суд, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 19 квітня 2016 року за виключними обставинами вірно застосував положення статті 361 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.
За змістом частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.
На підставі викладеного, керуючись статтями 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд
У Х В А Л И В :
Відмовити у відкритті касаційного провадження за скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шостого апеляційного адміністративного суду від 09 вересня 2020 року у справі № 823/5238/15 за позовом ОСОБА_1 до Апеляційного суду Черкаської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: Державна судова адміністрація України, Державна казначейська служба України, про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та не оскаржується.

Суддя-доповідач                                                                                Н.В. Шевцова
Судді                                                                                                    Н.А. Данилевич
                                                                                                    В.Е. Мацедонська