КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
            
справа №752/11811/18                                                                         головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
провадження №22-ц/824/14486/2020                                                  головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
 
ПОСТАНОВА
Іменем України
 
22 грудня 2020 року                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
Головуючого судді:                                              Сушко Л.П.,  
суддів:                                                           Поливач Л.Д., Сліпченка О.І.,
секретар судового засідання:                                  Спеней О.С.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 вересня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності,
ВСТАНОВИВ:
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив суд визнати квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 ідеальної частини квартири АДРЕСА_1 , та в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 ідеальної частини квартири АДРЕСА_1 .
Свої вимоги мотивував тим, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 12.09.2012 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька - ОСОБА_3 . 24.12.2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» в інтересах і на потреби їх сім`ї було укладено договір № 19-2412/2013-3 про участь у фонді фінансування будівництва, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал`прийняла від ОСОБА_1 в управління грошові кошти в розмірі 381 500,00грн. з метою фінансування будівництва об`єкта будівництва - житлового будинку по АДРЕСА_1 з подальшим наданням житла ОСОБА_1 у цьому будинку.
05.08.2014 року за актом прийняття-передачі об`єкту інвестування № 127 забудовником об`єкта будівництва ДПАТ «БК «Укрбуд» було передано ОСОБА_1 квартиру    АДРЕСА_1 . З моменту отримання  ОСОБА_1  вказаної квартири, вони всі однією сім`єю почали проживати в ній та й продовжують жити і в даний час. Проте, ОСОБА_1 вважає, що вказана квартира належить виключно їй одноосібно на праві власності і заперечує його право власності на частину у цій квартирі, тому, користуючись своїм правом, визначеним ст. 71 СК України, змушений звернутись до суду з вимогою про поділ майна, яке набуте за час перебування у шлюбі.
Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 01 вересня 2020 року задоволено позов  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та визнання права власності.
Не погодившись із вказаним судовим рішенням  ОСОБА_1  подала апеляційну скаргу, у якій  просила рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Вказує, що кошти, які складають різницю між вартістю майна та її заощадженнями до шлюбу є коштами, що були подаровані їй у період перебування у шлюбі. Зазначає, що позивачем не надано доказів, про те, що спірне майно придбано за рахунок його участі. Звертає увагу суду на те, що у позивача немає постійного джерела доходу, що підтверджується інформацією із інтернет-сайту work.ua, де зазначено, що останнє офіційне місце роботи позивача було у 2009 році. Також вказує на довідку з Єдиного реєстру Державної податкової інспекції у Деснянському районі м.Києва Головного управління ДФС в м.Києві та Лівобережним об`єднанням управління ПФУ в м.Києві. Крім того, вказує, що належним доказом про надання батьками коштів позивачу має бути нотаріально посвідчений договір дарування, і останній не може бути замінений показаннями свідків. Звертає увагу суду на те, що метою придбання квартири є забезпечення малолітньої дочки. Також вказує, що за позивачем наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини з 01 вересня 2020 року, дочка знаходиться на повному утриманні матері, а тому вважає, що наявні підстави для відступлення судом від рівності часток, і посилається на практику Верховного Суду, яка викладена у постанові від 05.12.2018 року у справі №456/828/17 та постанові від 16.12.2019 року у справі №308/4390/18. 
ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначив, що дочка зареєстрована за місцем реєстрації матері, і відповідач чомусь за 5 років не знайшла часу зареєструвати дитину у спірній квартирі. Також, вказує, що його батьки інваліди та все життя накопичували гроші для купівлі та ремонту квартири. Підтверджує наявну заборгованість по сплаті аліментів та зазначає, що рішення суду виконує, і сплачує аліменти. 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав. 
Вирішуючи даний спір, і задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки тим, що суду не подано достатніх доказів, які б свідчили про підстави для відступу від засади рівності часток подружжя (недостатність утримання спільної дитини, витрати майна на шкоду інтересам сім`ї тощо) в розумінні ст. 70 СК України, не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності особистої приватної власності дружини, чоловіка в розумінні положень ст. 57 СК України, а також, що жодна із сторінне заявила вимог про реальний поділ спільного майна, відсутність даних про технічну можливість такого поділу, суд приходить до висновку, що таке майно слід поділити в межах заявлених вимог, визначивши за кожним із сторін по рівній частці у спільній власності, а саме: по 1/2 частці у праві спільної власності на вказану квартиру. Крім того, суд першої інстанції, зазначив, що з боку відповідача доказами в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу. Тому, суд дійшов висновку, що спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбане за час шлюбу, а презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя не спростована.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону. 
Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до 61 СК України об`єкти права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Відповідно до ч.1, 2 ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.
Відповідно до п. 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання.
Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до ч.4ст.65 СК України до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб 
Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя.
Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 04 березня 2020 рокуу справі№ 761/22696/17 (провадження № 61-17209св19) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).
У відповідності до п. п. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК України).
Встановлено, що сторони 12.09.2012 року зареєстрували шлюб, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві складено відповідний актовий запис № 1068 та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 5).
ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилась донька - ОСОБА_3           (а.с. 6).
24.12.2013 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» укладено договір № 19-2412/2013-3 про участь у фонді фінансування будівництва, згідно якого ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» прийняла від ОСОБА_1 в управління грошові кошти в розмірі 381 500,00 з метою фінансування будівництва об`єкта будівництва - житлового будинку по АДРЕСА_1 з подальшим надання житла ОСОБА_1 у цьому будинку.
05.08.2014 року за актом прийняття-передачі об`єкту інвестування №127 забудовником об`єкта будівництва ДПАТ «БК «Укрбуд» було передано ОСОБА_1 квартиру   АДРЕСА_1 (а.с. 7-26).
З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку за ним зареєстровано 28.10.2015 року на підставі свідоцтва про право власності НОМЕР_2 , виданого 17.09.2014 року (а.с. 28-31).
Відповідно до копії виписок №№ 1, 2, 4 від 01.06.2011 року, 01.07.2011 року та 03.04.2012 року на ім`я ОСОБА_1  по рахунку значиться вклад до запитання EUR на суму 1000,00 євро.
 Згідно довідки ПАТ «Креді Агріколь Банк» про отримані доходи ОСОБА_1  за 2006-2012 роки, остання отримала дохід за заначений період 320044,89 грн. (а.с. 66-74).
Здовідки № 106 від 02.06.2014 року, виданої ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал», вбачається, що відповідачем  ОСОБА_1 ,як управителем внесені до ФФБ кошти у розмірі 381500,00 грн. (а.с. 26).
Допитаний в ході розгляду свідок ОСОБА_4 показала суду про те, що дійсно нею та її чоловіком ОСОБА_5 були надані грошові кошти у розмірі 140 000,00 грн. на перший внесок для придбання квартири АДРЕСА_1 . В подальшому вони також матеріально допомагали, надаючи кошти на ремонт придбаної квартири, зокрема, були надані 2000,00 євро, 4000,00 доларів США та біля 47 000,00 грн..
Допитаний в ході розгляду свідок ОСОБА_5 показав суду про те, що давав своєму синові грошові кошти у розмірі 4000,00 доларів США та 11000,00 грн. на квартиру та ремонт у ній.
З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позову, оскільки відповідачем не доведено належними та допустимими доказами того, що спірна квартира була придбана нею за її особисті кошти, отже, спірна квартира є спільним майном подружжя, а тому в порядку поділу майна подружжя суд правомірно визнав право власності за кожною із сторін на 1/2 частки спірної квартири.
Доводи апеляційної скарги про те, що кошти, які складають різницю між вартістю майна та її заощадженнями до шлюбу є коштами, що були подаровані їй у період перебування у шлюбі, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки ОСОБА_1 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте за час шлюбу, що є її процесуальним обов`язком. Крім того, сумарний дохід відповідача за шість років є меншим ніж сума коштів, які були внесенні відповідачем на придбання квартири, а також відповідачем не враховані та не зазначені витрати, які вона здійснювала для забезпечення мінімальних потреб на життя.
Доводи апеляційної скарги про те, що позивачем не надано доказів, про те, що спірне майно придбано за рахунок його участі, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки судами встановлено,що спірне майно придбано сторонами за час шлюбу та проживання однією сім`єю, подружжя мало спільний бюджет на час придбання спірного майна.
Доводи апеляційної скарги про те, що у позивача немає постійного джерела доходу, що підтверджується інформацією із інтернет-сайту work.ua, де зазначено, що останнє офіційне місце роботи позивача було у 2009 році, а також посилання на довідку з Єдиного реєстру Державної податкової інспекції у Деснянському районі м.Києва Головного управління ДФС в м.Києві та Лівобережним об`єднанням управління ПФУ в м.Києві, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки зазначене спростовується положеннями ст. 60 СК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що належним доказом про надання батьками коштів позивачу має бути нотаріально посвідчений договір дарування, і останній не може бути замінений показаннями свідків, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги, оскільки відповідачем не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя, а позивач не заявляв позовних вимог про визнання спірної квартири особистою власністью, у зв`язку з її придбанням на подаровані кошти.
Доводи апеляційної скарги про те, що метою придбання квартири є забезпечення малолітньої дочки, а також, що за позивачем наявна заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини з 01 вересня 2020 року, дочка знаходиться на повному утриманні матері, а тому вважає, що наявні підстави для відступлення судом від рівності часток, і посилання на практику Верховного Суду, яка викладена у постанові від 05.12.2018 року у справі №456/828/17 та постанові від 16.12.2019 року у справі №308/4390/18, суд апеляційної інтанції відхиляє, оскільки проживання дітей з одним із подружжя не є підставою для збільшення частки у майні при його розподілі тому з подружжя, з ким проживають діти, вказана позиція сформульована у постанові Верховного Суду від 02 березня 2020 року у справі № 448/1722/16-ц (провадження № 61-22380св19). Крім того, суд не встановив обставин  визначених  ч. 3 ст. 70 СК України.
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції, викладених у рішенні,  не спростовують.
Доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, про те, що дочка сторін зареєстрована за місцем реєстрації матері не вспірному майні, і відповідач чомусь за 5 років не знайшла часу зареєструвати дитину у спірній квартирі, суд не приймає до уваги, оскільки питання реєстрації дитини не відноситься до предмету даного спрору. 
З урахуванням викладеного суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право  позивача було порушено відповідачем.
З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції, вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог та вірно застосував до правовідносин, що виникли між сторонами положення ст. 60, 61 СК України.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасовано з підстав, викладених у апеляційній скарзі.                                                                         На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,
 
                                                     ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 01 вересня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Повний текст постанови складено «22» грудня 2020 року.
 
Головуючийсуддя	Л.П. Сушко    	
Судді	Л.Д. Поливач     	
   	О.І. Сліпченко