ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2020 року 
м. Київ
справа № 826/6862/16
адміністративне провадження № К/9901/33944/18, №К/9901/33942/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючого судді (судді-доповідача) –           Данилевич Н.А.,
суддів –                                                                   Мацедонської В.Е., 
                                                                           Радишевської О.Р.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без виклику осіб
касаційні скарги  ОСОБА_1 , Державної міграційної служби України
на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року (головуючий суддя - Аблов Є.В., судді: Шулежко В.П., Погрібніченко І.М.)
та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року (головуючий суддя – Земляна Г.В., судді: Межевич М.В., Сорочко Є.О.)
у справі № 826/6862/16
за позовом  ОСОБА_1 
до Державної міграційної служби України
про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :
І. ІСТОРІЯ СПРАВИ
КОРОТКИЙ ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ
В квітні 2016 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 , скаржник 1) звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі – ДМС України, відповідач, скаржник 2), в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України від 05 квітня 2016 року №172-16 про відмову у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- зобов`язати Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина РФ ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного та міжнародного законодавства.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ РІШЕНЬ СУДІВ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 05 квітня 2016 року №172-16 в частині відмови у визнанні ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту.
В решті позовних вимог відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій зазначили, що, в оскаржуваному висновку міграційної служби відсутні доводи, які б спростували можливість позивача стати жертвою переслідувань в разі його повернення до Російської Федерації через його політичні переконання, які суперечать позиції влади країни походження, перебування позивача у батальйоні спеціального призначення (резервному) військової частини НОМЕР_1 , та у зв`язку з військово-політичною ситуацією між Україною та Російською Федерацією, яка мала місце як на час розгляду заяви позивача, так і станом на час вирішення справи судом. Наведене суперечить ст.3 Європейської конвенції про права людини, яка забороняє вислання осіб у країну, де вони можуть зазнати переслідувань, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження. Враховуючи вищевикладене, суди зазначили, що доводи відповідача є необґрунтованими, носять формальний характер, а тому прийняте рішення від 05 квітня 2016 року №172-16 в частині відмови у визнанні громадянина РФ ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту є протиправним та підлягає скасуванню. Вимоги позивача щодо зобов`язання Державну міграційну службу України прийняти рішення про визнання громадянина РФ ОСОБА_1 особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, відповідно до вимог чинного та міжнародного законодавства суди вважали такими, що не підлягають задоволенню, оскільки такі дії є дискреційними повноваженнями суб`єкта владних повноважень. Посилання відповідача на відсутність правових підстав для надання ОСОБА_1 статусу особи яка потребує додаткового захисту колегією суддів не взято до уваги, оскільки відповідно до Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ КАСАЦІЙНИХ СКАРГ ТА ВІДЗИВІВ (ЗАПЕРЕЧЕНЬ)
18 квітня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року, в якій позивач, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог та прийняти нове, яким задовольнити вимоги у цій частині.
В обґрунтування поданої касаційної скарги ОСОБА_1 вказує на те, що під час судового розгляду двох справ позивача судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач має обґрунтовані побоювання повертатися до РФ, оскільки він має політичні переконання, які суперечать політиці влади країни походження. Таким чином, оскільки суди, застосувавши положення Закону про біженців, а також правила міжнародного договору, неодноразово скасовували рішення відповідача № 21-15 від 31.01.2015 (справа № 826/3366/15) та рішення № 172-16 від 05.0.2016 (справа 826/6862/16) про відмову позивачу в додатковому захисті, національні суди фактично визнали, що позивач є особою, яка потребує додаткового захисту. Водночас, встановивши даний факт, суди попередніх інстанцій, при розгляді даної справи, необґрунтовано дійшли висновку про неможливість зобов`язання відповідача надати позивачу статус особи, яка потребує додаткового захисту, з огляду на дискреційні повноваження ДМС України. Скаржник, посилаючись на рішення ЄСПЛ «Волохи проти України», заява № 23543/02 від 02.11.2006, наголошує на можливості суду зобов`язати відповідача вчинити певні дії у цілях захисту прав і свобод людини.   
01 червня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли заперечення відповідача на дану касаційну скаргу, в яких, посилаючись на необґрунтованість останньої, просить залишити її без задоволення, скасувати рішення та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15 травня 2017 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
25 квітня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшла касаційна Державної міграційної служби України на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року, в якій відповідач, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просить скасувати зазначені рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.
В обґрунтування поданої касаційної скарги Державна міграційна служба України вказує на те, що у матеріалах особової справи не доведено факту наявності небезпеки у країні походження, а також не доведено наявність скоєного злочину, що має політичне підґрунтя на території РФ, а відтак рішення відповідача про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, обґрунтованим та таким, що прийняте уповноваженим органом в порядку та в спосіб, визначений чинними законодавством України.
27 червня 2017 року на адресу суду касаційної інстанції надійшли заперечення позивача на дану касаційну скаргу, в яких, посилаючись на необґрунтованість останньої, просить залишити її без задоволення, скасувати рішення в частині відмови у задоволенні позову та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у даній частині.
Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13 червня 2017 року за даною касаційною скаргою відкрито касаційне провадження.
Ухвалою Верховного Суду від 10 грудня 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 , Державної міграційної служби України прийнято до провадження та призначено до касаційного розгляду.

II. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ. 
ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Казань, є громадянином Російської Федерації, розведений, освіта вища.
У 2010 році ОСОБА_1 виїхав з Російської Федерації через політичні переслідування, судові та адміністративні переслідування членів його родини і випадки затримання його міліцією.
Близько 16 місяців заявник перебував в Хорватії, де він звернувся за наданням статусу біженця, але, оскільки він намагався незаконно перетнути словенсько-хорватський кордон, заявнику було відмовлено в наданні статусу біженця в Хорватії.
Потім, позивач поїхав до Ізраїлю, де прожив 2 роки та звертався за наданням статусу біженця в 2011-2012 роках, проте йому було відмовлено у зв`язку з тим, що він не з`явився на інтерв`ю. Заявником апеляцію не було подано.
У 2012-2013 роках позивач повторно звернувся за наданням статусу біженця в Хорватії, але, за його словами, згодом написав заяву, в якій відмовився від процедури розгляду його справи.
18 липня 2013 року заявник звернувся за наданням статусу біженця в Румунії.
Причиною даного звернення став стан здоров`я позивача, оскільки на той момент потребував медичної допомоги. Згодом він відмовився від процедури набуття статусу через те, що, за його словами, збирався їхати добровольцем до Одеси, щоб допомогти захищати місто в разі вторгнення російських військ.
18 вересня 2013 року заявник звернувся за наданням статусу біженця в Румунії вдруге, але йому було відмовлено.
На момент подання заяви про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту до Управління Державної міграційної служби України заявник перебував легально на території України.
Причиною звернення за захистом в Україні позивач вказав, що виступає проти диктаторського режиму правління в Російській Федерації, що підтверджується його діями, а саме: виступами на Майдані Незалежності в Києві у вересні 2014 році із власними музичними творами на підтримку України, а також він на добровільних засадах супроводжує логістичне забезпечення підрозділів сил самооборони Маріуполя, що унеможливлює його повернення в РФ, оскільки після повернення в Росію є факт загрози життю позивача.
Потрапивши на територію України, після виступів на Майдані Незалежності у Києві із своїм авторським музикальним твором на підтримку України, позивач подав заяву щодо добровільного призову на військову службу під час мобілізації в Житомирській об`єднаний міський військовий комісаріат Житомирської області, проте позивачу було відмовлено в задоволенні такої заяви з підстав належності до російського громадянства.
Також, до справи надано рапорт командира батальйону спеціального призначення (резервний батальйон) майора ОСОБА_2 командиру військової частини НОМЕР_1 полковнику ОСОБА_3 з проханням звернутись з клопотанням до Голови міграційної служби про продовження строку перебування ОСОБА_1 на території України, який надає необхідну волонтерську допомогу батальйону, а також звернення командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_3 . Голові Державної міграційної служби України, в якому останній звертається щодо вирішення питання про продовження строку перебування в Україні громадянина РФ ОСОБА_1 , як фахівця високого класу в області логістичного забезпечення військ. Також до матеріалів справи судом долучено копію посвідчення про нагородження позивача відзнакою «За волонтерську допомогу БСП «Донбас» від 10.05.2015.
Відповідно до довідки від 16.04.2016, виданої головою ГО «Харківська Громадська Варта» ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , дійсно з лютого 2016 року по теперішній час надає допомогу як волонтер у Національному Військовому Медичному Клінічному центрі «ГВКГ».
Також довідкою від 04.07.2016, виданої головою ГО «Харківська Громадська Варта» ОСОБА_4 , підтверджується, що позивач працює з волонтером ОСОБА_5 у відділенні травматології ГВМКЦ «ГВКГ».
Крім цього, позивачем до матеріалів справи надано роздруківки матеріалів, з яких вбачається волонтерська діяльність ОСОБА_1 .
При цьому, проаналізувавши подані позивачем матеріали, Державної міграційної служби України на підставі висновку Управління Державної міграційної служби України в Чернівецькій області прийняла рішення від 31.01.2015 № 21-15, яким ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, про що позивач дізнався із повідомлення №1 від 16.02.2015, отримане 20.02.2015.
Рішенням від 31.01.2015 № 21-15 ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач звернувся до суду та постановою Окружного адміністративного суду м. Києві від 06.08.2015 у справі №826/3366/15 позов задоволено частково, визнано протиправним та скасовано рішення Державної міграційної служби України від 31.01.2015 №21-15 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні; зобов`язано Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 в частині вирішення питання щодо наявності чи відсутності підстав для надання ОСОБА_1 статусу особи, яка потребує додаткового захисту.
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 07.10.2015 залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Києві від 06.08.2015 у справі №826/3366/15.
ОСОБА_1 звернувся повторно до Державної міграційної служби України про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Головним управлінням Державної міграційної служби України в місті Києві 25.02.2016 за результатами розгляду особової справи позивача складено висновок щодо відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до додаткового висновку від 16.03.2016 попередній висновок підтримано та було рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Відповідно до абз.4 ч.1 ст.6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» міграційним органом рекомендовано прийняти рішення про відмову у визнанні позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, у зв`язку з недоведеністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, щодо загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо нього смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини.
Рішенням Державної міграційної служби України №172-16 від 05.04.2016 громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки відсутні умови, передбачені п.п.1, 13 ч.1 ст.1 цього Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».

ІІІ. ДЖЕРЕЛА ПРАВОВОГО РЕГУЛЮВАННЯ (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин)
Частина 2 статті 19 Конституції України: органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пункт 1 частини 1 статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» від 08.07.2011 № 3671-VI (далі – Закон № 3671-VI): біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань. 
Пункт 13 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Пункт 4 частини 1 статті 1 Закону № 3671-VI: додатковий захист - форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, зазначених у пункті 13 частини першої цієї статті.
Пункт 5 частини 1 статті 6 Закону № 3671-VI: Не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні.
Абзаци 4-7 підпункту «е» пункту 5.1. розділу V Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.09.2011 № 649 (далі – Правила № 649): Оцінка заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється на індивідуальній основі і включає в себе вивчення наявних відомостей про:
всі відповідні факти, що стосуються країни походження на момент прийняття рішення щодо заяви, в тому числі закони і інші нормативно-правові акти країни походження заявника і порядок їх застосування;
відповідні твердження і документи, представлені заявником, у тому числі інформацію про те, що заявник був або може стати об`єктом переслідування чи об`єктом завдання серйозної шкоди;
особисті дані і обставини заявника, включаючи інформацію про те, що заявник був чи може стати об`єктом переслідування чи йому може бути завдано серйозної шкоди.
Підпункт 2 пункту А Конвенції про статус біженців від 28.07.1951 (далі - Конвенція): У цій Конвенції термін "біженець" означає особу, яка: внаслідок подій, які відбулися до 1 січня 1951 р., і через обґрунтовані побоювання стати  жертвою  переслідувань  за  ознакою расової належності,  релігії,  громадянства,  належності до певної соціальної групи чи  політичних  поглядів  знаходиться  за  межами країни  своєї  національної  належності і не в змозі користуватися захистом цієї країни або не  бажає  користуватися  таким  захистом внаслідок таких побоювань; або, не маючи визначеного громадянства і знаходячись за межами країни свого колишнього місця проживання в результаті подібних подій, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок таких побоювань.
Пункт 45 Настанов з процедур і критеріїв визначення статусу біженця УВКБ ООН (далі - Настанов): особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування.
Пункт 66 Настанов: для того, щоб вважатися біженцем, особа повинна надати свідчення достатньо обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пункт 42 Настанов: знання умов країни походження прохача – якщо не основна мета, то вельми важливий елемент в оцінці достовірності відомостей, наданих прохачем. Загалом, побоювання прохача повинні вважатися цілком обґрунтованими, якщо він може довести в межах розумного, що його тривале перебування в країні походження стало нестерпним для нього з причин, вказаних у визначенні, чи з тих же причин було б нестерпним, якби він повернувся назад.

ІV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до Кодексу адміністративного судочинства (далі – КАС України), внесені Законом України від 15.01.2020 № 460-ІХ, за правилом пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» якого, касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що відповідно до частини 1 статті 341 КАС України, Суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (ч. 2 ст. 341 КАС України).
Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом щодо статусу біженця 1967 року визначено, що поняття «біженець» включає в себе 4 основних підстави, за наявності яких особі може бути наданий статус біженця: 1) особа повинна знаходиться за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, - за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) неможливість або побоювання користуватися захистом країни походження; 3) особа повинна мати цілком обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань; 4) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з причинами, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расова належність; б) релігія; в) національність (громадянство); г) належність до певної соціальної групи; д) політичні погляди.
УВКБ ООН в 2001 році надало Тлумачення статті 1 Конвенції про статус біженця, у якій розкривалося поняття терміну «біженець». В п 11 даного тлумачення зазначається, що у випадках, коли суб`єктивні побоювання не висловлюються, а об`єктивні обставини можуть цілком виправдати визнання очевидної небезпеки для будь – якої особи, яка в них опинилася, відсутність побоювань, є неістотною. Таким чином, надзвичайно важливим є прийняття рішення щодо статусу біженців, особливо у частині обґрунтованих побоювань тільки після вивчення та належного зважування всіх відповідних обставин. 
Згідно п.27 Рекомендацій у тих випадках, все більш виключних де критерії включення в міжнародний захист згідно Конвенції 1951 року не будуть дотримані, слід розглядати більш широкі критерії відповідності поняття «біженець», сформульовані в регіональних нормативно-правових актах, що стосуються біженців, або інші форми міжнародного захисту, в тому числі додатковий захист або захист від висилки, основаних на міжнародних або регіональних норми в області прав людини або базуються на нормах національного законодавства.
Пункт 42 Настанов підкреслює можливість настання обставин переслідування особи, яка звертається із заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту чи причин, за яких її повернення в країну походження стане нестерпним.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судами попередніх інстанцій, позивач, як причину звернення за захистом в Україні до органів ДМС України вказав те, що він виступає проти диктаторського режиму правління в Російській Федерації, що підтверджується його діями, а саме: виступами на Майдані Незалежності в Києві у вересні 2014 році із власними музичними творами на підтримку України, а також він на добровільних засадах супроводжує логістичне забезпечення підрозділів сил самооборони Маріуполя, що унеможливлює його повернення в РФ, оскільки після повернення в Росію є факт загрози життю позивача. 
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 виїхав з Російської Федерації ще у 2010 році через політичні переслідування, судові та адміністративні переслідування членів його родини і випадки затримання його міліцією.
Далі протягом 2010-2013 років перебував у Хорватії, Ізраїлі, Румунії. У кожній з цих країн позивач звертався із заявою про надання статусу біженця, а деяких - навіть двічі (Хорватія, Румунія). 
За результатами розгляду вказаних заяв позивача йому було відмовлено в наданні статусу біженця (Хорватія, Ізраїль, Румунія), а також деякі заяви скаржника 1 були залишені без розгляду за його клопотанням (Хорватія, Румунія).
Суд звертає увагу, що причиною відмови від заяви про надання статусу біженця в Румунії, поданої 18.07.2013 позивач зазначив необхідність відправлення до Одеси в якості добровольця з метою допомоги в захисті міста в разі вторгнення російських військ.
Водночас, як вбачається з матеріалів справи, вже у вересні 2013 року позивач вдруге звертається до органів міграційної служби в Румунії для отримання статусу біженця.
Суд зазначає, що суди попередніх інстанцій, задовольняючи частково позовні вимоги, дійшли до висновку про те, що позивач має обґрунтовані побоювання повертатись до країни свого походження – Російської Федерації через його політичні переконання, які суперечать позиції влади країни походження. 
Вказані судження суди зробили на основі дослідження виключно матеріалів про волонтерську діяльність позивача. 
Водночас, суди попередніх інстанцій, зробивши дані висновки, не дослідили та не надали оцінки факту політичних, адміністративних переслідувань, наявність чи відсутність судових справ з приводу яких позивач був змушений покинути територію РФ у 2010 році. Також суди оминули увагою дослідження правдивості пояснень позивача щодо мотивів відмови від заяви про надання статусу біженця в Румунії у хронологічному співвідношенні із загальновідомою датою початку революційних подій в Україні. Окрім того, суди попередніх інстанцій, з`ясовуючи фактичні обставини справи, не встановили ситуацію по країні походження позивача. 
Суд зауважує, що у відповідності до статті 159 КАС України (в редакції на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), яка кореспондується з приписами статті 242 КАС України (в редакції, станом на момент ухвалення Верховним Судом) судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відтак, Суд зазначає, що за відсутності з`ясування вищезазначених обставин та недослідження їх судами попередніх інстанцій, рішення останніх не можна вважати законними і обґрунтованими.
На підставі вищевикладеного, Суд дійшов до висновку про необхідність скасування судових рішень та направлення справи на новий розгляд для дослідження та надання оцінки обставинам, зазначеним у цій постанові.
<…> Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд <…>.
Відповідно до п.1 ч. 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. 
Приписами частини 4 статті 353 КАС України передбачено, що справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
Керуючись статтями 341,    349-356,    359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Державної міграційної служби України задовольнити частково.
Постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 січня 2017 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 05 квітня 2017 року – скасувати, а справу направити на новий розгляд до Окружного адміністративного суду міста Києва.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не оскаржується.

Судді	Н.А. Данилевич В.Е. Мацедонська 	
                                                                                         О.Р. Радишевська