ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10315/20                                                  Суддя першої інстанції: Іщук І.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 листопада 2020 року                                                                       м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Степанюка А.Г.,
суддів                    - Епель О.В., Кобаля М.І.,
при секретарі                    - Закревській І.Л.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на проголошену о 14 годині 38 хвилин ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року, повний текст якої складено 25 червня 2020 року, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Національного банку України про визнання протиправними дій, визнання протиправним (незаконним) та нечинним пункту положення, -

В С Т А Н О В И Л А:
У травні 2020 року ОСОБА_1 (далі - Позивач, ОСОБА_1 ) звернулася до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Національного банку України (далі - Відповідач, НБ України) про:
- визнання протиправними дій Національного банку України в особі його Правління щодо нормативно-правового встановлення (щодо встановлення на нормативно-правовому рівні) в пункті 1.5 глави першої «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу» (затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483), винятків із встановленого законом (підпунктом «Г» пункту 4 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року № 15-93) переліку валютних операцій, на здійснення яких резидентам і нерезидентам України необхідні індивідуальні ліцензії Національного банку України;
- визнання протиправним (незаконним) абзацу другого пункту 1.5 глави першої «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року № 483 (z1429-04) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за №1429/10028 (зі змінами) про те, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на Здійснення валютних операцій);
- визнання нечинним (недійсним) з моменту затвердження (з моменту прийняття постанови про затвердження) абзацу другого пункту 1.5 глави першої «Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу», затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483 (z1429-04) та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за №1429/10028 (зі змінами) про те, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на Здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на Здійснення валютних операцій).
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.06.2020 року задоволено клопотання Національного банку України та позовну заяву залишено без розгляду. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що оскаржуваний нормативний акт, прийнятий 14.10.2004 року, втратив чинність 05.02.2019 року, батько ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звертався до суду із аналогічним позовом, про що було опубліковане оголошення від 12.03.2019 року, а тому звернення до суду із вказаним позовом 07.05.2020 року перебувало поза межами встановленого процесуальним законом строку, у той час як обґрунтованих доказів поважності його пропуску Позивачем не наведено.
Не погоджуючись з викладеним в ухвалі рішенням, Позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Свою позицію обґрунтовує тим, що саме у рішенні від 06.11.2019 року у справі №640/523/19 за аналогічним позовом ОСОБА_2 до Національного банку України Окружний адміністративний суд міста Києва встановив, що належним позивачем щодо цього предмету спору є ОСОБА_1 , а тому в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривався, і вказану норму суд першої інстанції безпідставно не врахував. Окремо наголошує, що спірною частиною нормативного акту порушені приватні майнові права Позивача як з боку Відповідача, так і з боку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», який, застосувавши оскаржуваний акт безпідставно видав споживчий валютний кредит без індивідуальної ліцензії, що є предметом оскарження у цивільній справі №757/15333/15-ц.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 10.08.2020 року відкрито апеляційне провадження у справі та встановлено строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу НБ України просить залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Свою позицію обґрунтовує тим, що, по-перше, оскаржуваний пункт Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу було застосовано до Позивача не під час розгляду справи №757/15333/15-ц, а під час укладення кредитного договору ОСОБА_1 з ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» у лютому 2008 року, що свідчить про те, що про застосування цієї норми до Позивача останній повинен був дізнатися ще у 2008 році. Наголошує, що, по-перше, оскаржуваний нормативний акт втратив чинність 07.02.2019 року, а тому, будучи обізнаною про його застосування до неї у 2008 році ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом лише 07.05.2020 року, тобто поза межами строку звернення до суду, по-друге, про судове оскарження даного акту Позивач повинен був дізнатися із змісту оголошення від 12.03.2019 року, опублікованого на виконання вимог ухвали суду у справі №640/523/19, по-третє, приписи ст. 264 ЦК України щодо переривання строку позовної давності до спірних правовідносин застосовані бути не можуть.
Ухвалою Шостого апеляційного адміністративного суду від 13.10.2020 року продовжено строк розгляду справи та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 04.11.2020 року.
Протокольною ухвалою суду від 04.11.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про допит в якості свідка ОСОБА_3 з підстав його необґрунтованості та можливості з`ясування обставин, на які посилається заявник, з матеріалів справи.
Учасники справи, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не прибули, від них надійшли клопотання про розгляд справи за їх відсутності, а тому справа розглядалася у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, виходячи з такого.
Як було встановлено судом першої інстанції, предметом оскарження ОСОБА_1 є абзац 2 пункту 1.5 глави 1 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій та використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою правління Національного банку України від 14.10.2004 року №483, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за №1429/10028 (далі - Постанова №483).
Указаний нормативно-правовий акт набрав чинності через 10 днів після державної реєстрації в Міністерстві юстиції України, тобто 19.11.2004 року.
У свою чергу, як встановлено судом першої інстанції, відповідно до постанови Правління Національного банку України від 05.02.2019 року № 31 «Про визнання такими, що втратили чинність, деяких нормативно-правових актів Національного банку України» визнано такими, що втратили чинність нормативно - правові акти Національного банку України, в тому числі, пунктом № 41 визнано такою, що втратила чинність Постанова № 483, яка є предметом оскарження у цій справі.
З урахування наведеного, суд першої інстанції, здійснивши системний аналіз положень ст. ст. 122, 264 КАС України, прийшов до висновку про необхідність залишення позову без розгляду, оскільки приписи оскаржуваного Положення №483 втратили чинність 05.02.2019 року, а відтак звернення до суду із вказаним позовом 07.05.2020 року відбувалося поза межами процесуальних строків.
З такими висновками суду першої інстанції судова колегія не може не погодитися з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 122 КАС України у чинній редакції та ч. 1 ст. 99 КАС України у попередній редакції позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Згідно ч. 2 ст. 99 КАС України у редакції, яка була чинною до 30.07.2010 року, для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється річний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Приписи ч. 2 ст. 99 КАС України у редакції, яка була чинною до 15.12.2017 року, визначали, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
За правилами ч. 2 ст. 122 КАС України у чинній редакції для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Отже, і положення процесуального закону, який був чинний до 15.12.2017 року, і правила чинного КАС України пов`язують початок перебігу строку звернення до суду або з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, або з дня, коли особа могла дізнатися їх порушення. 
При цьому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що, на відміну від попередньої редакції Кодексу адміністративного судочинства України, редакція процесуального закону, яка набрала чинності 15.12.2017 року, у частині 3 статті 264 містить припис, що нормативно-правові акти можуть бути оскаржені до адміністративного суду протягом всього строку їх чинності.
Таким чином, оскільки закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі (ч. 4 ст. 3 КАС України), суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що вирішення питання дотримання строків звернення до суду має відбуватися крізь призму положень ст. 264 КАС України у редакції, яка набрала чинності 15.12.2017 року.
У своїй постанові від 13.03.2019 року у справі № 712/8985/17 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду сформулювала наступні висновки.
Обчислюючи строк звернення до адміністративного суду з позовом про оскарження нормативно-правового акту, необхідно брати до уваги таке:
- багаторазове застосування та триваюча дія (тривала чинність) нормативно-правового акту;
- дійсність факту перебування суб`єкта у відносинах, які регулюються нормативно-правовим актом;
- дата факту порушення прав, свобод, інтересів, тобто - коли саме особа (позивач) дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;
- чи є чинним нормативно-правовий акт, яким порушено права, свободи, інтереси особи (позивача);
- чи перебуває особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і який оскаржується до адміністративного суду;
- коли вступила особа (позивач) у правовідносинах, які регулюються нормативно-правовим актом і, коли з них вибула.
У контексті наведеного суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Абзацом 2 пункту 1.5 Положення №483, яке набрало чинності 19.11.2004 року, передбачено, що використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями).
Починаючи з 07.12.2012 року указана норма викладена у наступній редакції: «Використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).
У подальшому постанова Національного Банку України, якою затверджене Положення №483, втратила чинність 07.02.2019 року на підставі Постанови Національного банку України № 31 від 05.02.2019 року, про що вірно зазначив суд першої інстанції. Викладене, на переконання судової колегії з свідчить, що втрата нормативно-правовими актами чинності тягне за собою неможливість застосування до спірних правовідносин виключно приписів ч. 3 ст. 264 КАС України без урахування положень ст. 122 КАС України.
У розрізі наведеного кола правовідносин судова колегія вважає за необхідне звернути увагу, що, як вбачається з матеріалів справи, зокрема, із змісту постанови Київського апеляційного суду від 07.11.2019 року у справі №757/15333/15-ц, кредитний договір між ОСОБА_1 і ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено 20.02.2008 року (а.с. 15, стор. 5). Отже, про існування оскаржуваного Положення №483 та про можливе застосування до неї приписів абз. 2 п. 1.5 останнього ОСОБА_1 дізналася або повинна була дізнатися ще у лютому 2008 року. Водночас, із даним позовом ОСОБА_1 звернулася 07.05.2020 року, тобто більш ніж через 12 років з моменту укладення кредитного договору та більш ніж через 14 місяців з моменту втрати указаним Положенням №483 чинності.
Твердження Апелянта про те, що порушення своїх прав даними нормативно-правовими актами він дізнався лише із змісту рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06.11.2019 року у справі №640/523/19, де вказано, що учасником спірних правовідносин є не ОСОБА_2 , а саме ОСОБА_1 , а в силу ч. 3 ст. 264 ЦК України строк позовної давності переривався, судова колегія вважає безпідставним, оскільки, по-перше, як було встановлено вище, про можливе застосування до себе приписів Положення №483 Позивач дізнався або повинен був дізнатися у лютому 2008 року, по-друге, положення Цивільного кодексу України в силу його частини першої статті 1 не застосовуються до майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин, по-третє, як уже було неодноразово підкреслено, питання строків звернення до суду із позовом про оскарження нормативно-правового акту врегульовані статтею 264 Кодексу адміністративного судочинства України.
Крім іншого, як вірно зауважив Окружний адміністративний суд міста Києва, на виконання вимог суду у справі №640/523/19 в Офіційному віснику України від 12.03.2019 року №20 було опубліковано оголошення про оскарження ОСОБА_2 спірного Положення №483.
Отже, з урахуванням згаданої вище правової позиції Верховного Суду, колегія суддів вважає, що втрата чинності нормативним актом, які є предметом оскарження, за умови, що особа перебувала у правовідносинах, які регулювалися ним, та вибула з них не пізніше 07.02.2019 року, свідчить, що звернення до суду із позовом про його оскарження 07.05.2020 року було здійснено поза встановленим законодавцем процесуальним строком.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що згідно ч. ч. 3, 4 ст. 123 КАС України якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду. Якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
У рішенні від 21.02.1975 року у справі «Голдер проти Великої Британії» Європейський суд з прав людини закріпив правило, що пункт 1 статті 6 Конвенції стосується невід`ємного права особи на доступ до суду. Прямим порушенням права на доступ до суду є необхідність отримання спеціальних дозволів на звернення до суду. 
Таким чином, як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 13.12.2011 року №17-рп/2011, у практиці Європейського суду з прав людини право на звернення до суду також пов`язується лише з волевиявленням особи. За змістом частини шостої статті 5 КАС України особа може відмовитися від реалізації права на звернення до суду, однак не від самого права як такого. 
Поряд з іншим, колегія суддів зауважує, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.
Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав (справа «Стаббігс на інші проти Великобританії», справа «Девеер проти Бельгії»).
Крім того, Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях наполягає на тому, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (рішення Європейського суду у справі «Перез де Рада Каванілес проти Іспанії» від 28.10.1998 року, заява № 28090/95, пункт 45). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.
У рішенні «Міраґаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд встановив, що строки позовної давності, яких заявники мають дотримуватися при поданні скарг, спрямовані на те, щоб забезпечити належне здійснення правосуддя і дотримання принципів правової певності. Сторонам у провадженні слід очікувати, що ці норми будуть застосовними (рішення від 25.01.2000 року, пункт 33).
Оскільки протягом більше ніж чотирнадцяти місяців з моменту втрати чинності Положенням №483 Позивачем не було вчинено дій, спрямованих на захист своїх прав попри чинність у послідовних періодах вказаних нормативно-правових актів, подання позовної заяви 19.07.2016 року та розгляд її по суті за відсутності належного обґрунтування причин такого тривалого зволікання матиме наслідком порушення принципу правової визначеності, що є неприпустимим з огляду на принципову позицію Європейського Суду з прав людини у цьому питанні.
Поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.
Разом з тим, Позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про існування об`єктивних та поважних причин, які зумовили несвоєчасне звернення до суду, що належним чином відображено в оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 123, 242-244, 250, 264, 308, 311, 312, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, -  

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 червня 2020 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття.
Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Суддя-доповідач                                                                                А.Г. Степанюк 

Судді                                                                                                      О.В. Епель

                                                                                                              М.І. Кобаль

Повний текст постанови складено « 04» листопада 2020 року.