Справа № 132/3061/19
Провадження № 22-ц/801/1732/2020
Категорія: 68
Головуючий у суді 1-ї інстанції Павленко І. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 жовтня 2020 року	  	м. Вінниця	

       Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,
суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,
з участю секретаря судового засідання: Безрученко Н. Р.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Павленка І. В. в м. Калинівка Вінницької області, зі складенням повного тексту судового рішення 13 липня 2020 року,
у цивільній справі № 132/3061/19 за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Виконавчий комітет Калинівської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини,

встановив:
У серпні 2020 року  ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини.
Позов обґрунтовано тим, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 08.11.2002, а ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син – ОСОБА_3 . Після народження дитини у них почали виникати непорозуміння з приводу того, що відповідач не бажав працювати. За станом здоров`я йому встановлено ІІІ групу інвалідності, але без призначення пенсії, оскільки він не мав трудового стажу. З метою призначення йому пенсії відповідач запропонував фіктивно розлучитися. 
Згідно з рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2018 року в справі №132/2871/18 шлюб укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.
Після розірвання шлюбу вони продовжували спільно проживати в АДРЕСА_1 .
З жовтня по грудень 2018 року її було направлено на службове навчання, так як вона військовослужбовець.
Після повернення додому виявилось, що відповідач продав квартиру, і їм необхідно переїхати проживати в будинок його баби, з якою також проживає його мати.
Протягом декількох місяців вона вимушена була проживати з відповідачем та сином у будинку його баби. Проте, з боку матері відповідача вчинялось психологічне насильство, і вона вимушена була переїхати проживати до своєї матері. Сина відповідач їй не віддав, тому вона постійно з ним спілкується лише під наглядом відповідача та на території домогосподарства за місцем проживання. Відповідач постійно налаштовує дитину проти неї. Дитина залякана, ні з ким не спілкується, що в свою чергу негативно впливає на психо-емоційний стан дитини.
Вважає, що проживання сина разом з нею повністю відповідатиме інтересам дитини, так як вона має можливість забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням та оздоровленням дитини, її соціальним та моральним розвитком. Разом з тим, вона не чинитиме жодних перешкод для спілкування відповідача з сином і готова зі свого боку сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена спілкування з батьком.
На думку позивача визначення місця проживання дитини разом із матір`ю за рішенням суду є необхідністю і якнайкраще забезпечить задоволення і захист інтересів дитини, що стало підставою звернення ОСОБА_2 до суду з цим позовом.
26.09.2019 відповідач ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання малолітньої дитини, в якому просить визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з ним, за адресою: АДРЕСА_2 .
Позов обґрунтовано тим, що у відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
ОСОБА_2 неодноразово приїздила до дитини в стані алкогольного сп`яніння на ґрунті чого провокувала скандал, внаслідок чого дитина отримувала значну психологічну травму. 
Він є власником житлового будинку по АДРЕСА_2 , де проживає та зареєстрований малолітній ОСОБА_3 . Одна із кімнат у будинку облаштована спеціально для дитини.
Він матеріально забезпечений, так як займається підприємницькою діяльністю у сфері надання послуг по будівництву та ремонту. Тому має достатньо вільного часу, щоб проводити його разом з сином, піклуватися про нього, водити його до школи, займатись з ним додатково. Мати дитини є військовослужбовцем, тому не матиме достатньо часу для занять з дитиною.
Також вказує, що не чинитиме жодних перешкод для спілкування матері з сином та вважає, що проживання сина разом з ним забезпечить задоволення і захист інтересів дитини.
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 23 жовтня 2019 року первісний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог - Служба у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини та вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог -Виконавчий комітет Калинівської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження під номером 132/3061/19.
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини задоволено.
Визначено місце проживання малолітнього  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 .
В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог-Виконавчий комітет Калинівської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини при Калинівській районній державній адміністрації №01-17-2757 від 09.12.2019 не зазначено істотних обставин, які б переконливо свідчили про те, що місце проживання дитини не може бути визначено з матір`ю, що мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Те, що мати відвідує дитину в присутності батька по вихідних днях та по можливості, у вільний від служби час суд розцінив як перешкоджання зі сторони батька для спілкування з сином, що в подальшому може негативно вплинути на моральний та духовний розвиток малолітньої дитини – ОСОБА_3 .
ОСОБА_4 зі свідків, які були допитані в судовому засіданні, не було зазначено про те, що проживання сина разом з матір`ю буде суперечити інтересам дитини, що вона не має можливості забезпечити йому належні умови проживання, повною мірою займатися вихованням та оздоровленням дитини, її соціальним та моральним розвитком, що батько дитини не чинив матері жодних перешкод для спілкування з сином і сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена спілкування з матір`ю.
Пояснення свідків з приводу того, що батько дитини ОСОБА_1 відводить та забирає дитину зі школи, пере, перебував у лікарні з сином, то зазначені факти свідчать лише про те, що останній добросовісно ставиться до виконання своїх обов`язків та не може свідчити про аморальну поведінку матері дитини, зловживання нею спиртними напоями, що в подальшому може зашкодити розвиткові дитини.
Враховуючи матеріальний стан ОСОБА_1 , його стан здоров`я  та  сімейний стан, а саме проживання з ним його баби, яка є людиною похилого віку  і потребує догляду, та матері, суд критично поставився до вимоги позивача за зустрічним позовом про визначення місця проживання дитини разом з ним.
З огляду на викладене, за відсутності підстав, передбачених ст. 161 СК України,  рівність матеріальних, побутових умов, позитивні характеристики сторін, а також їх поведінку, відповідність їх дій інтересами дитини, беручи до уваги принцип рівності прав та обов`язків батьків, визначений ст.141 СК України, добросовісне виконання матір`ю батьківських обов`язків, її стан здоров`я та матеріальне становище, створення для дитини необхідних умов для проживання та розвитку, а також відсутність з її боку перешкод у спілкуванні батька з сином та негативного впливу на його виховання і розвиток, суд прийшов до висновку про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що за встановлених судом обставин найбільш відповідає інтересам дитини та має першочергове значення при вирішенні зазначеного спору.
У зв`язку із указаним суд задовольнив позов  ОСОБА_2 та відмовив у позові  ОСОБА_1 .
У апеляційній ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування судом норм матеріального права, неповно з`ясованих обставинах, що мали значення по справі, недоведеність обставин, що мають значення для справи, на невідповідність висновків суду обставинам справи та не надання оцінки доказам просить скасувати оскаржене судове рішення та ухвалити нове, яким задовольнити його зустрічний позов, а в задоволенні позову ОСОБА_2 відмовити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не надав оцінки наданим доказам як кожному окремо, так і доказам у їх сукупності в тій частині, що виключно батько постійно переймався долею дитини, її здоров`ям, духовним та моральним розвитком, а також становленням сина як особистості, чим порушив вимоги ч. 3 ст. 89 ЦПК України. Порушення даної процесуальної норми спричинило порушення і матеріальної норми, зокрема, спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини вирішується на підставі ст. 161 СК України, де в ч. 2 ст. 161 СК України чітко прописано, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Звертає увагу на те, що ст. 141 СК України гарантує рівні права як матері, так і батькові дитини. При цьому ч. 8 ст. 7 СК України наголошує на тому, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини. В порушення вказаних норм закону суд завчасно застосував у справі презумпцію «на користь матері», чим практично самостійно звузив обсяг оцінки доказів по справі і знехтував вивчення обставин справи, які мають значення при забезпеченні найкращих інтересів дитини. Суд не надав належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_5 , який є завідувачем РЦППСР «Довіра» і проводив тривалу психологічну роботу з хлопчиком та батьками, які не знайшли свого відображення в рішенні суду, що на його думку є порушення, адже свідок пояснював особисту прихильність дитини до кожного з батьків, тобто як до матері, так і до батька.
Крім того, у рішенні судом одному і тому ж доказу надається різна оцінка. Так, висновок Служби у справах дітей № 01-17-2757 від 09.12.2019 розцінений судом як доказ того, що батько нібито перешкоджає спілкуванню матері з сином, про що суд і зазначає у своєму рішенні. В той час як на наступній сторінці, суд зазначає, що висновок органу опіки та піклування носить рекомендаційний характер, а тому суд не може погодитись з ним. Задовольняючи позов ОСОБА_2 суд виходив також з того, що він нібито перешкоджає спілкуванню матері та сина. Доказами цього, на думку суду, є самі пояснення позивача, покази свідків, а також висновок органу опіки та піклування. З позицією суду в цій частині також не погоджується, оскільки вона ґрунтується на припущеннях і не доведена належними доказами.
ОСОБА_1 та його представник вимоги апеляційної скарги підтримали на умовах, викладених у ній, і просять задовольнити. Представник – адвокат Мороз І. В. суду пояснила, що суд першої інстанції не надав належну правову оцінку ставленням сторін до виконання своїх батьківських обов`язків. Безпідставно вказав на перешкоджання ОСОБА_1 в спілкуванні ОСОБА_2 з сином, оскільки жодним доказом такий висновок суду не підтверджується. ОСОБА_2 мала можливість цікавитися життям сина відвідуючи учбовий заклад, гуртки, цікавитися станом його здоров`я у сімейного лікаря, у матері був доступ до безлічі громадських місць, де буває дитина, звертатися за захистом свого права у разі перешкоджання в спілкуванні з сином з боку ОСОБА_1 , тощо. Проте матеріали справи та пояснення свідків свідчать про те, що мати не приділяла належної уваги створенню належних умов для повноцінного розвитку та проживання дитини. 
ОСОБА_2 скористалась своїм правом на подання відзиву, вважає, що суд ухвалив правильне рішення, оскільки визначення місця проживання дитини з матір`ю буде відповідати її інтересам, а тому з урахуванням встановлених обставин у справі та наданих сторонами доказів, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року – без змін. 
ОСОБА_2 та її представник доводи апеляційної скарги заперечують, вважають її необґрунтованою. ОСОБА_2 суду пояснила, що вона не залишала проживати весь цей час дитину з батьком, останній утримував дитину у себе і не давав їй з нею спілкуватися. Вважає, що може забезпечити належне виховання і утримання дитини. В разі необхідності, що пов`язана з її роботою, з дитиною буде кому залишитися. У неї гарні стосунки з керівництвом військової частини, їй надають двокімнатну квартиру, а тому у дитини буде окрема кімната. Зазначила, що вважає висновок комісії з питань захисту прав дитини Калинівської міської ради, висновок Калинівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, а також висновок психолога є необ`єктивними, оскільки в їх діях вбачає зацікавленість. 
Представник Калинівської районної державної адміністрації – начальник служби у справах дітей, сім`ї та молоді райдержадміністрації ОСОБА_6 не заперечує проти задоволення апеляційної скарги. Суду пояснила, що підтримує висновок Калинівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини – ОСОБА_3 з батьком. Вважає доводи ОСОБА_2 про необ`єктивність висновку надуманими, оскільки комісією була проведена робота по встановленню всіх обставин даної справи, здійснено виїзди працівників служби у справах дітей з метою обстеження умов проживання сторін у справі, проводилися бесіди з метою встановлення взаємовідносин, що склалися між батьками і дитиною, їх участь у виконанні батьківських обов`язків. При наданні висновку комісія виходила з якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Апеляційна скарга підлягає задоволенню.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.
Від даного шлюбу мають малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відповідно до свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Калинівського районного управління юстиції у Вінницькій області 30.04.2013 року батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.8).
Згідно з рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 30 серпня 2018 року в справі №132/2871/18 шлюб укладений та зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції у Вінницькій області 08.11.2002 року, актовий запис № 154,  між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано (а.с.9).
Наразі малолітня дитина проживає разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .
Комісія з питань захисту прав дитини при виконкомі Калинівської міської ради, враховуючи особисту прихильність дитини до батька, надала висновок №14 від 25.06.2019 року про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 за місцем фактичного проживання батька (а.с.13-14). Висновок затверджений рішенням виконавчого комітету Калинівської міської ради Вінницької області №182 від 25.06.2019 року (а.с.15).
Згідно зазначеного висновку батьки з метою надання хлопчику психологічної підтримки та врегулювання сімейних стосунків, на протязі двох місяців регулярно відвідували психолога, завідувача РЦППСР «Довіра» ОСОБА_5 . З його слів, в родини є відчутний прогрес, батьки в змозі разом вирішувати спільні проблеми та нагальні питання, хлопчик став менш дратівливим, зник страх, менш помітне кліпання очима. Хлопчик тягнеться більше до батька, з ним в нього більш міцні та довірливі стосунки, і для Нікіти може бути черговою травмою переїзд до мами за місцем її проживання.
В обох батьків створено належні умови для проживання малолітньої дитини. На даний час дитина проживає разом з батьком в АДРЕСА_2 . Дитина має все необхідне для життя та повноцінного розвитку. Між дитиною та батьком гарні взаємостосунки, батько виконує батьківські обов`язки на належному рівні. В порушенні громадського порядку не помічений, спиртними напоями не зловживає, характеризується з позитивної сторони, має добрі стосунки зі своїм сином, піклується про здоров`я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток. Мама дитини- ОСОБА_2 проживає в АДРЕСА_3 . Умови проживання задовільні. Згідно службової характеристики ОСОБА_2 є відповідальним працівником військової частини. Дитину відвідує в присутності батька по вихідних днях та по можливості, у вільний від служби час.
В сторін виник спір щодо місця проживання дитини, так як кожен із батьків, які на даний час проживають окремо, вимагає, щоб малолітня дитина проживала із ним, і мати та батько не дійшли згоди щодо цього.
Установлено, що обоє батьків позитивно характеризуються, не перебувають на обліках з приводу психічних захворювань чи залежностей, є законослухняними громадянами, працюють та мають стабільний дохід, забезпечені житлом, і в змозі забезпечити належні побутові умови для проживання дитини, її безпечного і здорового зростання, фізичного розвитку.
При цьому батько приділяє більше уваги вихованню дитини й більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків. Так, весь цей час він постійно піклується про свою дитину, забезпечує її одягом, харчуванням, засобами для розвитку, дитина перебуває на повному утриманні та вихованні батька, що підтверджується як письмовими доказами, які були досліджені судом в судовому засіданні, так і показами свідків.
ОСОБА_2 не надала суду доказів того, що вона, як мати дитини, до моменту виникнення спору щодо місця проживання дитини, приділяла увагу створенню належних умов для повноцінного розвитку та проживання дитини, цікавилася ступенем розвитку дитини і її повсякденним життям та потребами, тобто не довела тих обставин, на які вона посилалась при зверненні до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з нею, що є її процесуальним обов`язком.
Проте за час окремого проживання батьків і відповідно проживання малолітньої дитини з батьком в дитини сформувалося звичне для неї й комфортне оточуюче середовище, вона відвідує дошкільний навчальний заклад, перебуває на обліку в Центрі первинної медико-санітарної допомоги, де отримує необхідну медичну допомогу, має поряд із собою друзів та родичів по батьківській лінії, які проявляють турботу про дитину разом з батьком.
З пояснень психолога ОСОБА_5 встановлено, що між батьком та дитиною спостерігається міцний двосторонній контакт, взаємне розуміння, підтримка та любов. Як фахівець радить наразі у жодному випадку не змінювати місце проживання дитини і залишити й надалі  проживати хлопчика з батьком. Зміна місця проживання дитини може вплинути на психіку дитину, враховуючи надзвичайно емфатичний (чуттєво-психічний) зв`язок, який існує між сином та батьком.
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада         1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.
Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини.
Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України).
Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.
Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13).
Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.
При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.
Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків.
Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду.
При вирішення справ даної категорії суд має враховувати ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, та ухвалити рішення, яке буде відповідати принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що неповнолітня дитина постійно проживає з батьком, останній приділяє більше уваги вихованню дитини й більш відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обов`язків, дитина перебуває на повному утриманні та вихованні батька, та врахувавши, що до моменту виникнення даного спору мати дитини не приділяла достатньої уваги створенню належних умов для повноцінного розвитку та проживання дитини, не надала доказів піклування з її боку про ступінь розвитку дитини, зацікавленості її повсякденним життям та потребами, суд дійшов висновку про визначення місця проживання неповнолітнього ОСОБА_3 з батьком – ОСОБА_1 , що забезпечить якнайкращі інтереси дитини.
Суд апеляційної інстанції відхиляє доводи ОСОБА_2 про те, що висновок комісії з питань захисту прав дитини Калинівської міської ради, висновок Калинівської районної державної адміністрації про визначення місця проживання дитини, а також пояснення психолога ОСОБА_5 є необ`єктивними, оскільки такі твердження ґрунтуються лише на припущеннях ОСОБА_2 , що відповідає положенням ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
Є безпідставними доводи відзиву на апеляційну скаргу щодо відсутні виняткових обставини для розлучення малолітньої дитини з матір`ю.
Сімейне законодавство не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо наявні обставини, за яких дитині краще проживати з батьком, ніж з матір`ю.
До указаного вище рішення Європейського Суду з прав людини в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) відповідно до пункту 2 статті 45 Конвенції та пункту 2 правила 74 Регламенту Суду додана окрема думка судді Карло Ранзоні, яка зводиться до наступного.
Презумпція на користь матері в справах про опіку над дитиною не підтримується ані практикою на рівні ООН після прийняття Декларації, ані судового практикою Європейського Суду з прав людини і не відповідає позиції Ради Європи і більшості держав-членів. У 21 столітті методологія з такою презумпцією, яку можна відхилити лише за «виняткових обставин» більше не є раціональною в частині прав, що гарантуються Конвенцією. Основна думка полягає в тому, що ця презумпція, за відсутністю доказів на користь зворотного, розглядає проживання дитини з батьком як таке, що не відповідає найкращим інтересам дитини (див. справу «Цаунеґґер проти Німеччини» з відповідними змінами, заява № 22028/04, § 46, 03 грудня 2009 року).
Декларація ООН не є юридично обов`язковим документом. Вона стала основою для розробки Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини 1989 року, яка, на відміну від Декларації, є юридично обов`язковим міжнародним договором. Утім, підготовчі матеріали до Конвенції чітко демонструють, що положення про «розлучення дитини з матір`ю лише за виняткових обставин» існувало на дуже початковій стадії процесу розробки. Його потім критикували, оскільки він просував стереотипний погляд матерів, який ґрунтувався на дискримінації, а відтак, його вилучили. Принцип найкращих інтересів дитини, що випливає з самої Декларації, отримав повну підтримку, втім, як першочергове та найважливіше міркування (див., наприклад, ОСОБА_7 , Конвенція Організації Об`єднаних Націй про права дитини, ОСОБА_8 до «Travaux Preparatoires», 1992 р., і ОСОБА_9 , «Основи прав у Африканській хартії про права та добробут дитини», Африканський журнал правових досліджень, листопад 2009).
Як зазначалося в справі «Цаунеґґер проти Німеччини» (§ 60), спільною відправною точкою для рішень більшості держав-членів, погоджено те, що рішення щодо присудження опіки мають ґрунтуватися на найкращих інтересах дитини. ОСОБА_10 , наприклад, у своєму рішенні від 04 липня 1996 року вичерпно заперечила презумпцію чи принцип «переваги матері» в питаннях опіки. Більше того, суд підкреслив, що перевага маленької дитини бути зі своєю матір`ю стала лише однією з багатьох конкуруючих обставин і що вона не була переважаючою (див. справу «М.Л. проти Великобританії», заява № 35705/97, 20 березня 2001 р.).
Насамкінець, Рада Європи декілька разів засуджувала нерівне ставлення до батьків і наголошувала на тому, що роль батька щодо дітей необхідно краще визнавати і належно цінувати. Наприклад, у своїй Постанові 2079 (2015) щодо «Рівності і спільної батьківської відповідальності: роль батька» ОСОБА_11 наголосила на важливості «подолання гендерних стереотипів щодо ролей, які приписуються жінкам і чоловікам у сім`ї» як «відображення соціологічних змін, що відбулися впродовж останніх п`ятдесяти років з огляду на організацію приватної сфери і сім`ї».
Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 травня 2018 року справа № 343/1500/15-ц (касаційне провадження № 61-23861св18).
Будь-яких доказів про те, що батько перешкоджає спілкуванню з ОСОБА_2 , налаштовує проти неї остання суду не надала. Доводи матері про те, що дитина залякана, нікуди не ходить, ні з ким не спілкуються спростовуються характеристикою на вихованця ОСОБА_3 . ДНЗ АДРЕСА_4 (а. с. 76), довідкою з Калинівської дитячої музичної школи (а. с. 84). Згідно наданої характеристики, дитина здорова, активна, розумна, самостійна, вихована. Нікіта соціально активний, дружелюбний, легко контактує з дітьми та дорослими. Володіє своїми емоціями, у дитини ніколи не спостерігались прояви агресії, дратівливості, емоційної нестабільності.
Враховуючи наведене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню із ухваленням нового рішення про задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 .
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту «б» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, апеляційний суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_1 поніс судові витрати у вигляді судового збору за подання позовної заяви в розмірі 768,40 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152,60 грн., а всього 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.
Зважаючи на те, що зустрічний позов підлягає задоволенню, судові витрати, понесені ОСОБА_1 , підлягають стягненню з ОСОБА_2 .
       Керуючись статтями 367, 374, 376, 382 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 02 липня 2020 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог - Виконавчий комітет Калинівської міської ради, про визначення місця проживання малолітньої дитини задовольнити.
Визначити місце проживання дитини  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_2 .
В задоволенні позову  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Калинівської районної державної адміністрації, про визначення місця проживання малолітньої дитини відмовити
Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 768,40 грн. та за подання апеляційної скарги в розмірі 1 152,60 грн., а всього 1 921 (одна тисяча дев`ятсот двадцять одна) грн.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.
Повний текст постанови складено 08 жовтня 2020 року.

       Головуючий                                           Ю. Б. Войтко

       Судді:                                                   І. В. Міхасішин 

                                                 І. М. Стадник