Єдиний унікальний номер справи 757/62083/17-ц
Провадження №22-ц/824/8944/2020

 
П О С Т А Н О В А
 І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
29 жовтня 2020 року                                                                                               місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                        Писаної Т.О., Приходька К.П., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України, Державної казначейської служби України про відшкодування завданих збитків,    
 
В С Т А Н О В И В:
 
В жовтні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування  завданих збитків. Свій позов мотивував тим, що у зв`язку із несвоєчасністю прийняття Верховною Радою України законопроекту № 3791 «Про внесення змін до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо поширення чинності цього закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України», який набрав чинності 01.01.2017 р., внаслідок допущеної Верховною Радою України технічної помилки, а саме не включення серед переліку силових відомств, зазначених у п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 № 911-VII такого органу, як Національна поліція України, йому було завдано шкоду (упущену вигоду), у зв`язку із чим ним не одержано пенсійні виплати за період з 01.01.2016 по 31.12.2016 у розмірі 84262,20 грн., які є відповідно до ст. 46, 92 Конституції України соціальними гарантіями з боку держави. Таким чином, просив стягнути на його користь за рахунок Державного бюджету України  шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку 84262,20 грн. у відшкодування завданого збитку та судові витрати у вигляді судового збору.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13 червня 2019 року в задоволенні вищезазначеного позову відмовлено. 
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду позивач подав апеляційну скаргу. Вважає, що рішення є незаконним та необґрунтованим, підлягає скасуванню у зв`язку із неповним з`ясуванням судом всіх обставин, що мають значення для справи, посилається на  порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Обґрунтував скаргу тим, що судом першої інстанції не було належним чином враховано позицію позивача та не досліджено подані  на її підтвердження докази. Вказує про те, що висновок суду суперечить вимогам чинного законодавства. На підставі наведеного просив скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечував щодо змісту і вимог апеляційної скарги позивача, вважав рішення суду законним та обґрунтованим. 
Окрім відзиву на апеляційну скаргу відповідач подав до суду й заяву про закриття провадження по справі, яку мотивував тим, що дана справа з його точки зору віднесена до юрисдикції адміністративних судів, оскільки стосується проходження позивачем публічної служби. В той же час дана позиція не може бути прийнята судом. Відповідно до положень ст.   19 КАС України юрисдикція адміністративних судів серед іншого поширюється на справи у спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби. В даному ж випадку позивач заявив вимогу про відшкодування йому шкоди. При цьому сам лише факт, що така шкода обґрунтовується ним як недоотримання пенсії, призначеної за роботу на публічній службі, не змінює характер спірних правовідносин в даній справі, оскільки вони не пов`язані ні з процедурою прийняття позивача на публічну службу, ні з її проходженням, ні із звільненням його з такої публічної служби. При цьому посилання відповідача на ряд постанов Верховного Суду не можуть бути прийняті при вирішенні даної справи, оскільки вони стосуються заробітної плати (грошового утримання) осіб саме за виконання функцій публічної служби, тоді як в даній справі правовідносини є відмінними від тих, які досліджував Верховний Суд. За таких умов клопотання відповідача не підлягає до задоволення.
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до наступних висновків: 
Суть позиції позивача зводиться до того, що у зв`язку з ухваленням відповідачем невірного нормативного акту позивачу була спричинена матеріальна шкода у вигляді недоотримання пенсійних виплат, яку він і вимагає відшкодувати.
Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені ст. 1166 ЦК України, відповідно до положень частини першої якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Чинним матеріальним законом передбачена також і спеціальна норма, яка врегульовує правовідносини щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
З аналізу наведених як спеціальної норми, так і норми, яка врегульовує загальний порядок відшкодування шкоди, вбачається, що необхідною передумовою для встановлення обов`язку відшкодування шкоди є її спричинення не будь-якими рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідної особи, а лише тими, що є незаконними. Хоча чинним законодавством України й передбачена можливість відшкодування шкоди, завданої правомірними діями, зокрема ч. 4 ст. 1166 ЦК України, однак такий обов`язок може виникати виключно у випадках, прямо передбачених законодавством. Оскільки спірні правовідносини не відносяться до зазначених виключень, в даному випадку діє правило відшкодування шкоди, спричиненої лише незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача. 
В контексті спірних правовідносин під незаконними діями слід розуміти як вчинення таких дій чи прийняття рішень, що порушують встановлені відповідними нормативними актами вимоги та правила, так і їх невчинення у разі наявності обов`язку їх вчинити. При цьому без встановлення відповідної правової норми, яка визначала такий обов`язок чи правило і була порушена, неможливо констатувати незаконність дії, рішення чи бездіяльності суб`єкта. 
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначав, що Верховна Рада України була зобов`язана включити до переліку силових відомств, зазначених у п. 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 24.12.2015 р. № 911-VІІІ, такий орган як Національна поліція України, чого нею незаконно зроблено не було. Окремо позивач зазначав й про несвоєчасність (тобто вчинення з порушенням встановлених строків) прийняття Верховною Радою України законопроекту № 3791 «Про внесення змін до п. 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо поширення чинності цього Закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України». 
В той же час позивачем не було зазначено закону чи іншого нормативного акту, який би як встановлював обов`язок законодавчого органу вчинити вищевказані дії, так і врегульовував би термін прийняття ним відповідного нормативного документу. Не було встановлено такого закону і в ході розгляду справи. Сам лише факт прийняття Закону України «Про внесення змін до п. 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо поширення чинності цього Закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України» не може автоматично свідчити про незаконність нормативного документу, в який він вносить зміни, оскільки підстави для внесення таких змін вказаним  нормативним актом (як і будь-яким іншим) не зазначені. 
Іншою підставою для встановлення факту незаконності дій/бездіяльності певного органу може бути визнання їх такими відповідним судовим рішенням, що в даному випадку також відсутнє.  
З урахуванням викладеного, зважаючи на відсутність відповідного закону чи рішення компетентного судового органу, які б встановлювали незаконність вищезгаданих дій Верховної Ради України (що в свою чергу є необхідною передумовою для покладення обов`язку відшкодування шкоди), посилання позивача з цього приводу колегія суддів вважає необґрунтованими. 
Не може з точки зору колегії суддів апеляційного суду слугувати доказом незаконності дій (рішень) Верховної Ради України й пояснювальна записка до проекту Закону України «Про внесення змін до п. 3 розділу II «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» щодо поширення чинності цього Закону на колишніх працівників органів внутрішніх справ України», на яку посилався позивач в своїй позовній заяві. Зазначена записка не має юридичного статусу та фактично по своїй суті є викладенням суб`єктивної думки шести осіб щодо мотивів, якими вони керувалися при внесенні законопроекту на розгляд законодавчого органу. В той же час жодного підтвердження того, що така їх позиція щодо допущення помилки при ухваленні попереднього закону була офіційно визнана чи затверджена, матеріали справи не містять. Сам лише факт схвалення зазначеного законопроекту не може слугувати підтвердженням офіційного визнання такої позиції, оскільки ні текст самого такого закону, ні будь-якого іншого не містить даних з цього приводу, про що вже було зазначено вище. 
З урахуванням викладеного, позиція щодо незаконності дій відповідача, у зв`язку з якими позивачем було недоотримано певну суму пенсійного забезпечення, не знайшла свого підтвердження в ході судового розгляду. В свою чергу, відсутність однієї із складових, необхідних для покладення відповідальності за спричинення шкоди, веде до неможливості задоволення позову в даній справі.  
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що на спірні правовідносини не можуть бути розповсюджені положення ст. 22 ЦК України, якими позивач обґрунтовував свої вимоги. Колегія суддів апеляційного суду не може погодитися з такою позицією суду першої інстанції. 
Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. До поняття збитків зазначена норма відносить і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Положеннями ст. 1173 ЦК України врегульовано порядок та підстави для відшкодування шкоди, завданої  особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень. При цьому вказана норма не обмежує випадки її застосування лише щодо відшкодування реальних збитків, відтак вона розповсюджується й на вимоги щодо відшкодування упущеної вигоди. Зазначена позиція була відображена й у постанові Верховного Суду України від 18.05.2016 року у справі №6-237цс16, на яку суд першої інстанції посилався у своєму рішенні, однак прийшов до протилежних висновків, не зазначивши при цьому підстав для відступу від такої позиції. 
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позов ОСОБА_1 не підлягає до задоволення, однак з інших підстав, ніж зазначив суд першої інстанції. 
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення серед іншого є неправильне застосування норм матеріального права. 
Керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд
 
П О С Т А Н О В И В :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.  
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 13 червня 2019 року в частині мотивів для відмови у задоволенні позову змінити. 
В решті рішення суду залишити без змін.  
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді                                                                                                            Т.О. Писана 

                                                                                                                      К.П. Приходько