ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1437/20	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №705/2658/17 Категорія: 305010900 	Годік Л. С. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Гончар Н.  І. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2020 року	м. Черкаси	

Черкаський апеляційний суд у складі колегії суддів:

Гончар Н.І., Сіренка Ю.В., Фетісової Т.Л.
учасники справи: 
позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС»;
відповідач - ОСОБА_1 ;
особа, яка подала апеляційну скаргу - ОСОБА_1 ; 

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу

в с т а н о в и в:

У липні 2017 року Приватне акціонерне товариство «Страхова група «ТАС» звернулось до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що 31 серпня 2016 року між  ПрАТ «СГ «ТАС» та ОСОБА_2  було укладено Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4928955. Забезпеченим транспортним засобом є  Renault, державний номерний знак  НОМЕР_1 .
28 вересня 2016 року о 14 годині 30 хвилин на Південному мосту в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу Renault, державний номер  НОМЕР_1 , під керуванням  ОСОБА_1 , та автомобілем «Понтіак», державний номер НОМЕР_2 .
Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні зазначеної ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.
В результаті зазначеної ДТП було пошкоджено ТЗ «Понтіак», державний номер НОМЕР_2 , що підтверджується вказаною постановою.
Враховуючи наявність Полісу, власник пошкодженого транспортного засобу «Понтіак» державний нмоер НОМЕР_2 звернувся до ПрАТ «СГ «ТАС» з повідомленням про ДТП.
З метою визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля «Понтіак», державний номер НОМЕР_2 було проведено його огляд, про що складено Акт огляду транспортного засобу, та складено Звіт № 0081-С, згідно якого вартість ремонту пошкодженого ТЗ з урахуванням зносу складає 48 446,16 гривень.
26 грудня 2016 року позивачем складено розрахунок суми страхового відшкодування і Страховий акт по справі Р1169/07960/01/2016/53 на суму 48 446,16 гривень.
29 грудня 2016 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 48446,16 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 116691 від 29 грудня 2016 року.
Позивач вказує, що відповідачем не було повідомлено Страховика, у встановленому законом порядку про ДТП, що сталася 28 вересня 2016 року за участю вказаних транспортних засобів та не надано будь-яких документальних підтверджень того, що водій не мав змоги виконати обов`язок повідомити позивача про ДТП у визначені законом строки та встановленим законом способом.
З метою врегулювання спору в досудовому порядку представником позивача було направлено відповідачу вимогу щодо добровільного відшкодування завданого збитку в порядку регресу на суму 48446,16 гривень, однак, відповідачем не виконано вимоги позивача.
Позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» 48 446,16 грн. матеріальної шкоди в порядку регресу та судові витрати.
Заочним рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року позов задоволено та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» 48 446 грн 16 коп. майнової шкоди в порядку регресу. Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
В апеляційній скарзі вказує, що при ухваленні заочного рішення суд першої інстанції допустив грубі порушення норм процесуального права, оскільки належним чином не повідомив відповідача про дату, час та місце розгляду справи за місцем його проживання, вказаним у постанові про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, - АДРЕСА_1 . Вважає, що повідомлення відповідача через оголошення на офіційному веб-сайті суду не є його належним повідомленням, так як судом було встановлено місце проживання відповідача.
Зазначає, що у зв`язку із неналежним повідомленням відповідача про розгляд справи, його неявка в судове засідання не може вважатись не поважною. Також вважає, що позивач чи його представник не висловили своєї позиції щодо можливості проведення заочного розгляду справи, тому суд повинен був провести розгляд справи в загальному порядку та не ухвалювати заочне рішення.
Стверджує, що на час ознайомлення відповідачем із матеріалами справи 03 жовтня 2019 року відсутня ухвала суду про проведення заочного розгляду у справі, а згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень вона постановлена вже після ухвалення рішення у справі 17 вересня 2019 року.
Крім того, скаржник вважає, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки власником автомобіля Renault, державний номер  НОМЕР_1 є ОСОБА_2 , який є і стороною договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Вважає, що судом першої інстанції в порушення норм цивільного процесуального права не залучено належного відповідача до участі у справі, що є безумовною підставою для скасування рішення суду та відмови у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 .
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. 
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищезазначене, справу розглянуто апеляційним судом відповідно до ст. 369 ЦПК України в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, без повідомлення учасників справи.
Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення із наступних підстав.
Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Судом встановлено, що постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року ОСОБА_1  визнано винним у вчиненні 28 вересня 2016 року дорожньо-транспортної пригоди за участю транспортних засобів Renault, державний номер  НОМЕР_1 , під керуванням  ОСОБА_1 , та автомобілем «Понтіак», державний номер НОМЕР_2 , та притягнуто ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 6).
Згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АК/4928955 від 31 серпня 2016 року ОСОБА_2 , як власник транспортного засобу Renault Trafic, державний номер НОМЕР_1 , застрахував цивільно-правову відповідальність у ПрАТ «Страхова група «ТАС» (а.с.5).
Згідно повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду від 04 жовтня 2016 водій транспортного засобу «Понтіак», державний номер НОМЕР_2 ОСОБА_3 повідомив ПрАТ «Страхова група «ТАС» про дорожньо-транспортну пригоду (ДТП), що мала місце 28 вересня 2016 року о 16 год. 30 хв. на Південному мосту м. Київ за участю водія ОСОБА_1 , який керуючи автомобілем  «Рено», державний номер НОМЕР_1 здійснив зіткнення з автомобілем «Понтіак», державний номер НОМЕР_2 (а.с.7).
Відповідно до Акту огляду транспортного засобу та Звіту № 0081-С вартість ремонту пошкодженого ТЗ «Понтіак», державний номер НОМЕР_2 з урахуванням зносу складає 48 446,16 гривень (а.с.8, 9-17).
Згідно Страхового акту від 26 грудня 2016 року № 20591В/01/2016 позивачем складено розрахунок суми страхового відшкодування 48 446,16 гривень (а.с.18).
29 грудня 2016 року позивачем здійснено виплату страхового відшкодування на користь потерпілого в розмірі 48 446,16 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 116691 від 29 грудня 2016 року (а.с.19).
Докази звернення відповідача ОСОБА_1 до ПрАТ «СГ «ТАС» із повідомленням про настання страхового випадку в матеріалах справи відсутні.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем ОСОБА_1 було порушено умови договору обов`язкового страхування цивільної правової відповідальності щодо повідомлення позивача про настання страхового випадку, тому на підставі статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у Страховика виникло право регресної вимоги до водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП.
Однак, судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 16 вересня 2015 року у справі № 6-284цс15.
Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату).
Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV) є спеціальним законом, що регулює правовідносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. У цьому Законі визначено, що особами, відповідальність яких вважається застрахованою, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом, тобто таким, який зазначається у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована (пункти 1.4, 1.7 статті 1).
Відповідно до статті 3 Закону № 1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.
Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону № 1961-IV страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.
Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» розширено перелік обов`язків учасників ДТП, у зв`язку з чим обов`язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП передбачений у підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Однак зазначені зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов`язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.
У підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV передбачено, що у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Зазначеними правовими нормами встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.
Дотримання або недотримання особою, з якою укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, положень Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо обов`язкового повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду є підставою для перевірки страховиком обставин ДТП та обґрунтованості страхових виплат. Водночас лише недотримання цих положень особою, яка застрахувала свою цивільно-правову відповідальність, не може виступати самостійною вимогою для задоволення регресної вимоги у судовому порядку.
Оскільки матеріалами справи встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна у ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування потерпілому, то лише факт неповідомлення відповідачем страховика про настання страхового випадку не може бути покладений в основу рішення, яке повинно ґрунтуватися на загальних правилах відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення неправильно застосовано норми матеріального права.
Водночас колегія суддів відхиляє твердження скаржника про те, що при ухваленні заочного рішення суд першої інстанції допустив грубі порушення норм процесуального права, оскільки належним чином не повідомив відповідача про дату, час та місце розгляду справи за місцем його проживання, вказаним у постанові про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності, - АДРЕСА_1 .
З матеріалів справи вбачається, що після надходження позовної заяви, суд в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України звернувся до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача ОСОБА_1 (а.с. 27).
Згідно з відповіддю відділу державної реєстрації Уманської міської ради № 2817 від 24 липня 2017 року у відділі відомості про реєстрацію/зняття з реєстрації місця проживання/перебування громадянина ОСОБА_1 відсутні (а.с. 28).
При цьому судом першої інстанції направлялись відповідачу ОСОБА_1 судові повістки та відповідні документи на адресу, зазначену у позовній заяві та постанові Голосіївського районного суду м. Києва від 13 жовтня 2016 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності - АДРЕСА_1 .
Відповідні поштові відправлення не були вручені ОСОБА_1 та повертались на адресу суду із зазначенням причин: за закінченням встановленого строку зберігання; неправильно зазначена адреса одержувача; неповна адреса.
Частиною 10 статті 187 ЦПК України визначено, якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України.
21 червня 2019 року на офіційному веб-сайті Уманського міськрайонного суду Черкаської області було розміщено оголошення про виклик в судове засідання у даній справі на 12 год. 30 хв. 17 вересня 2019 року (а.с. 95).
Отже, у зв`язку із неможливістю встановити зареєстроване у встановленому порядку місце проживання відповідача ОСОБА_1 , судом першої інстанції було здійснено виклик його у судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті суду відповідно до положень ч. 10 ст .187 ЦПК України.
Твердження в апеляційній скарзі про те, що позивач чи його представник не висловили своєї позиції щодо можливості проведення заочного розгляду справи, тому суд повинен був провести розгляд справи в загальному порядку та не ухвалювати заочне рішення, також є безпідставними.
Так, представник позивача ОСОБА_4 неодноразово надсилав до суду клопотання про розгляд справи без участі позивача, в якому вказував, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с. 39, 75).
Також в матеріалах справи міститься ухвала Уманського міськрайонного суду Черкаської області про проведення у справі заочного розгляду справи, постановлена у день розгляду справи - 17 вересня 2019 року, тому посилання скаржника на відсутність вказаної ухвали суду та постановлення її після розгляду справи є безпідставними.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції не було порушено порядок проведення заочного розгляду справи, визначений цивільним процесуальним законодавством, тому відсутні підстави для скасування рішення суду із таких підстав.
Твердження ОСОБА_1 про те, що він не є належним відповідачем у справі, оскільки не є власником автомобіля та не укладав договір страхування транспортного засобу, не грунтуються на відповідних нормах матеріального права, тому не заслуговують на увагу.
Враховуючи наведене, судом першої інстанції ухвалено рішення з дотриманням норм процесуального права, однак, із неправильним застосуванням норм матеріального права. 
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Статтею 376 ЦПК України визначено, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе вийти за межі апеляційних вимог, апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.
У зв`язку із частковим задоволенням апеляційних вимог, відповідно до ст. 141 ЦПК України з позивача слід стягнути на користь відповідача понесені витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно до задоволених вимог в сумі 1200 грн.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 17 вересня 2019 року скасувати та прийняти нове рішення.
В задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» до ОСОБА_1 про відшкодування майнової шкоди в порядку регресу відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Страхова група «ТАС» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1200 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів на умовах та в порядку, визначених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України. 

Судді