Постанова 
Іменем  України
 
21 жовтня 2020 року
м. Київ
 
справа № 404/6807/15-ц
провадження № 61-19650св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І., 
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Русинчука М. М.,
 
учасники справи:
позивач - акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу акціонерного товариства Комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 червня 2019 року у складі судді Бершадської О. В., та постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 рокуу складі колегії суддів: Письменного О. А., Авраменко Т. М., Дуковського О. Л.,  
ВСТАНОВИВ:
Історія справи
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (правонаступник - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позов мотивований тим, що 16 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KGKWGK01580002, відповідно до якого остання отримала кредит в розмірі 26 040,19 доларів США на термін до 17 липня 2028 року та зобов`язалася його повернути і сплатити відсотки за його користування в строки та в порядку, встановлені кредитним договором.
У зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань за кредитним договором станом на 28 серпня 2015 року утворилась заборгованість - 96 625,31 доларів США, яка складається з: 24 713, 43 доларів США - заборгованість за кредитом; 17 538, 14 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 710,25 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 45 051, 51 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 11, 73 доларів США - штраф (фіксована частина); 4 600,65 доларів США - штраф (процентна складова).
Позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 96 625,31 доларів США, що за курсом 21,31 відповідно до службового розпорядження НБУ від 28 серпня 2015 року складає 2 059 085,32 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 червня 2019 року, залишеним без змінпостановою Кропивницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року, в задоволенні вимог відмовлено. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що банк скористався правом на дострокове повернення позики шляхом звернення до суду з позовом у березні 2011 року, чим змінив в односторонньому порядку строк виконання кредитного договору, тому вимоги про стягнення заборгованості, процентів та неустойки поза межами дії строку кредитного договору є безпідставними. 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив з того, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив банку у задоволенні позову у зв`язку з безпідставністю. При цьому зазначив, що після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним, разом з тим, таких вимог в контексті вказаного позову не заявлено. 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У листопаді 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 червня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року та ухвалити постанову, якою направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції. 
Касаційна скарга обґрунтована тим, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. У даному випадку сума від реалізації майна виявилася недостатньою для повного погашення заборгованості за кредитом. А відповідач у подальшому заборгованість за кредитом не сплачував. 
Судом не врахований правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у справі № 310/11534/13-ц від 04 липня 2018 року. Тому суд безпідставно відмовив у стягнення тіла кредиту, процентів та пені, що були стягнуті судовим рішенням від 17 жовтня 2012 року та виявилися непогашеними після проведеної  реалізації заставного майна та не врахував установлений індекс за весь час прострочення.
Відмовляючи у стягненні процентів та неустойки, нарахованих після дострокового стягнення заборгованості, суди не встановили, що заборгованість, визначена станом на 16 лютого 2011 року не погашена у повному обсязі після реалізації іпотеки, і підлягає обов`язковому стягненню. Реалізація предмету іпотеки не призвела до погашення заборгованості у повному обсязі. Судами не досліджено і не надано будь-якої правової оцінки наявним у матеріалах справи доказам, які вказують на недостатність отриманих банком коштів від продажу предмету іпотеки і тому висновки судів про відмову у задоволенні позовних вимог є неправомірними. 
Аргументи інших учасників справи 
У січні 2020 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволені касаційної скарги, а рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 червня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін. 
Відзив мотивований тим, що позивачем не зазначалося, що в рамках кредитного договору було здійснено продаж квартири, що належала відповідачу на праві власності ще у 2014 році відповідно до рішення суду від 17 жовтня 2012 року. Звернувшись у березні 2011 року з позовом до суду про стягнення всієї заборгованості за кредитним договором від 16 липня 2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» використав право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишалася несплаченою, а також сплати процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 ЦК України та пені за порушення умов договору, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку. Позивач не довів, що після продажу квартири відповідача залишилася заборгованість по кредиту, не вказав, яка сума такої заборгованості, не додав жодного розрахунку із зазначенням, що по кредитному договору існує заборгованість після продажу квартири та яка саме сума цієї заборгованості. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2019 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції.
У лютому 2020 року матеріали цивільної справи № 404/6807/15-ц надійшли до Верховного Суду та 14 лютого 2020 року передані судді-доповідачу Дундар І. О.
Відповідно до пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
Позиція Верховного Суду
Колегія суддів частково приймає аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
Суди встановили, що 16 липня 2008 року між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № KGKWGK01580002, відповідно якого позичальнику було надано кредит в сумі 26 040,19 доларів США на термін до 17 липня 2028 року.
14 березня 2011 року ПАТ КБ «Приватбанк» звертанулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому банк просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KGKWGK01580002 від 16 липня 2008 року в розмірі 35 340, 14 доларів США, що за курсом 7,94 відповідно до службового розпорядження НБУ № 417/58 від 15 лютого 2011 року складає 280 600, 72 грн звернути стягнення на квартиру, загальною площею 42,32 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, на підставі договору іпотеки № KGKWGK01580002 від 16 липня 2008 року, ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані і проживають в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1 , зі зняттям з реєстраційного обліку у відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України в м. Кіровограді та судові витрати.  
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 жовтня 2012 року зазначений позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № KGKWGK01580002 від 16 липня 2008 року в розмірі 35 340, 14 доларів США, що за курсом 7,94 відповідно до службового розпорядження НБУ №417/58 від 15 лютого 2011 року складає 280600, 72 грн. Звернуто стягнення на квартиру загальною площею 42,32 кв. м., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу вказаного предмета іпотеки, на підставі договору іпотеки № KGKWGK01580002 від 16 липня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 1708 грн. 50 коп. та 120 грн. витрат на інформаційно - технічне забезпечення розгляду справи. В решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 квітня 2013 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 17 жовтня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду Кіровоградської області від 19 грудня 2012 року в частині вирішення позовних вимог про виселення скасовано та передано справу в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині вказані судові рішення залишено без змін.
Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 08 листопада 2013 року, яке набрало законної сили 22 листопада 2013 року, позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник неповнолітнього ОСОБА_3 в частині виселення, у справі №2-2605 задоволено частково. Виселено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_1 .
Постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби управління юстиції при примусовому виконання від 18 березня 2014 року закрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-2605 виданого Кіровським районним судом м. Кіровограда 02 вересня 2011 року про звернення стягнення на квартиру загальною площею 42,32 кв.м., яка розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом продажу, у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
Звертаючись до суду з даним позовом АТ КБ «ПриватБанк» зазначив, що станом на 28 серпня 2015 року заборгованість за кредитним договором становить 96 625,31 доларів США, яка складається з: 24 713, 43 доларів США - заборгованість за кредитом; 17 538, 14 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом;4 710,25 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 45 051, 51 доларів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 11, 73 доларів США - штраф (фіксована частина); 4 600,65 доларів США - штраф (процентна складова).
Тлумачення статті 526 ЦК України свідчить про те, що цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.
Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постановах: від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1206цс15, від 21 вересня 2016 року у справі                        № 6-1252цс16.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) зроблено висновок, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.
У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 
Суди встановили, що ПАТ КБ «ПриватБанк» 14 березня 2011 року  зверталось з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Отже, суди дійшли обґрунтованого висновку, що тим самим банк змінив строк виконання основного зобов`язання, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення процентів та пені після 14 березня 2011 року належить відмовити в зв`язку з необґрунтованістю.
В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 718/194/17 (провадження № 61- 29385сво18) Верховний Суд дійшов висновку, що «у відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Положення спірного кредитного договору про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок».
Отже, в задоволенні позовних вимог про стягнення комісії належить відмовити за необґрунтованістю.
В той же час є обґрунтованими позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по кредиту, процентам та пені, які залишились станом на 14 березня 2011 року.
Але 14 листопада 2018 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
На підставі частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Отже в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по кредиту, процентам та пені станом на 14 березня 2011 року належить відмовити в зв`язку зі спливом позовної давності.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має, зокрема, право змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд (пункт З частини першої статті 409 ЦПК України).
Відповідно до частини четвертої статті 412 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
З огляду на наведене вище колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, але помилились щодо мотивів такої відмови. А тому касаційну скаргу слід задовольнити частково, виклавши мотивувальні частини оскаржених судових рішень в редакції цієї постанови.
Керуючись статтями 400 та 412 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуакціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 05 червня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                    В. І. Крат
 
Судді:                                                                             Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
                                                                                      Є. В. Краснощоков
 
                                                                                      М. М. Русинчук