Номер провадження: 22-ц/813/2578/20 
Номер справи місцевого суду: 521/14121/16-ц
Головуючий у першій інстанції Михайлюк О.А.
Доповідач Комлева О. С.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.12.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого-судді Комлевої О.С.,
суддів: Сегеди С.М., Гірняк Л.А.,
з участю секретаря Воронової Є.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року, ухваленого під головуванням судді Михайлюка О.А., -
в с т а н о в и в:
У серпні 2016 року Одеська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва.
В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 самовільно, без відповідних дозвільних документів здійснила самочинне будівництво нового житлового будинку площею 120 кв.м., тобто зайняла земельну ділянку територіальної громади міста Одеси.
Також позивач зазначив, що житловий будинок збудовано поблизу земельної ділянки, на якій розташована належна ОСОБА_1 1/2 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 , проте будівництво здійснено на окремій земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Одеси.
На підставі викладеного, позивач просив суд зобов`язати відповідача власними силами і за свій рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку, шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку загальною площею 120,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року позов Одеської міської ради задоволений. Зобов`язано ОСОБА_1  власними силами і за свій рахунок звільнити самовільно зайняту земельну ділянку шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку загальною площею 120,0 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь Одеської міської ради судовий збір у розмірі 1378 грн.
Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати, постановити нове, яким в задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.
У обґрунтуванні своєї апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що в матеріалах справи не містяться доказів, які б підтверджували, що спірне самочинне будівництво суперечить суспільним інтересам, що воно збудовано з істотним порушенням будівельних норм і правил та порушує права інших осіб, зв`язку з чим рішення підлягає скасуванню.
У своєму відзиві Одеська міська рада зазначає, що судом першої інстанції вірно надано оцінку обставинам, встановленим в ході розгляду справи на підставі чого ухвалено законне та обґрунтоване рішення, а доводи апелянта не відповідають дійсності, у зв`язку з чим просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.
Сторони про розгляд справи на 25 листопада 2020 року були сповіщені належним чином (а.с. 90-93 т. 4 ).
Частиною 2 статті 372 ЦПК України передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу за відсутність сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, та від яких не надійшли клопотання про відкладення розгляду справи.
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (04 грудня 2020 року).
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
У відповідності до ст. 367ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ст. 375ЦПК України,  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом встановлено, що предметом спору є самовільно зайнята земельна ділянка територіальної громади міста Одеси, на якій збудовано новий житловий будинок загальною площею 120 кв.м.
Вказаний житловий будинок збудовано поблизу земельної ділянки, на якій розташована належна ОСОБА_1 1/2 частина домоволодіння по АДРЕСА_1 , але будівництво здійснено на окремій земельній ділянці, яка належить територіальній громаді міста Одеси.
Також судом встановлено та матеріалами справи підтверджується,що власниками домоволодіння по АДРЕСА_1 в рівних частках є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
ОСОБА_2 набула у власність 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 11.09.1992 року, після смерті чоловіка ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 набула у власність 1/2 частину домоволодіння по АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 20.01.1995 року, після смерті матері ОСОБА_4 .
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05.06.2015 року задоволено частково позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради про усунення перешкод у користуванні власністю. ОСОБА_2 усунено перешкоди у користуванні домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом зобов`язання ОСОБА_1 за свій рахунок знести самочинно збудований будинок загальною площею 120 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Вказаним рішенням суду задоволено також позов Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання особи знести самочинно збудований будинок. У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Одеської міської ради, виконавчого комітету Одеської міської ради, Управління архітектури та містобудування Одеської міської ради, про визнання права власності на 1/2 частину споруд, розташованих на земельній ділянці та визначення порядку користування земельною ділянкою відмовлено у повному обсязі.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.10.2015 року скасовано рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.06.2015 року в частині задоволених вимог ОСОБА_2 та Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради та ухвалене у цій частині нове рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.04.2016 року відхилено касаційну скаргу Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, рішення апеляційного суду Одеської області від 08.10.2015 року залишено без змін.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 08.10.2015 року встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину є співвласниками в рівних частках (кожній з них по 1/2 частині) житлового будинку з надвірними господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 923 кв.м.
Крім того, вказаним рішенням встановлено, що ОСОБА_1 за вказаною адресою самовільно, без відповідних дозвільних документів здійснила самочинне будівництво житлового будинку площею 120 кв.м.
Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи та особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Задовольняючи позов Одеської міської ради про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки, шляхом знесення об`єкта самочинного будівництва, суд першої інстанції виходив з наступного.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
Згідно із ч. 7 ст. 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Актом начальника відділу за самочинним будівництвом Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради від 08.04.2010 року встановлено, що ОСОБА_1 без отримання відповідних документів на проведення будівельних робіт здійснено самочинне будівництво житлового будинку по АДРЕСА_1 .
Згідно листа департаменту комунальної власності Одеської міської ради від 06.12.2016 року № 0119/2510/2-09-04 за результатами обстеження новозбудованого домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_1 побудувала будинок, загальною площею 120 кв.м. за межами першовідведення, в зв`язку з чим ОСОБА_1 самовільно використовує земельну ділянку орієнтовною площею 100 кв.м., яка належить територіальній громаді міста Одеси.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.03.2017 року № 83518740 по АДРЕСА_1 нерухомості не зареєстровано, тому земельна ділянка, яка розташована по АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади міста Одеси.
Відповідно листа управління архітектури та містобудування Одеської міської ради від 25.12.2015 року № 01-11/4907, генеральний план населеного пункту розробляється та затверджується в інтересах відповідної територіальної громади з урахуванням державних, суспільних і приватних інтересів. Генеральним планом міста Одеси, затвердженим рішенням Одеської міської ради від 25.03.2015 року № 6489-VI, передбачено значне розширення вул. Пестеля під магістраль Південь - Північ II.
Відповідно до частини 2 статті 83 ЗК України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності.
Відповідно частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.
Відповідно до частини 1 статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.
Згідно  статті 1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.
Згідно статті 212 ЗК України самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.
Як вбачається з позовної заяви, Одеська міська рада зазначила, що проведене будівництво житлового будинку здійснено відповідачем без затвердження в установленому законом порядку проектної та відповідної дозвільної документації на будівництво, об`єкт не введений в експлуатацію, тому таке будівництво вважається самочинним та тягне за собою відповідальність за законом.
На підставі вищевикладених обставин, суд у відповідності до вимог закону, з`ясувавши обставини справи, надані докази, прийшов до обґрунтованого висновку про звільнення ОСОБА_1 самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого житлового будинку загальною площею 120 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1 для відновлення порушених прав територіальної громади міста Одеси.
З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів апеляційної інстанції.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що в матеріалах справи не містяться доказів, які б підтверджували, що спірне самочинне будівництво суперечить суспільним інтересам, що воно збудовано з істотним порушенням будівельних норм і правил та порушує права інших осіб, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки зазначені доводи спростовуються матеріалами справи та не вказують на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на незаконність судового рішення, не є визначальними при ухваленні рішення, так як доказів на спростування доводів заявлених вимог до суду надано не було, а висновки суду про те, що будівництво житлового будинку є самочинним відповідають обставинам справи та наданим доказам.
Судом при прийнятті рішення були взяті до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності.
Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що за положеннями ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
За ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
За вимогами ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. 
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32).
Пункт 1ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судових рішень, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги є безпідставними, всі доводи були розглянути судом першої інстанції при розгляді справи, та їм була надана відповідна правові оцінка, а тому суд апеляційної інстанції прийшов до висновку про те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для ухвалення нового рішення - не має.
Судова колегія, розглянувши справу прийшла до висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, в зв`язку з чим апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу і залишає рішення без змін.
Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381-384, 389, 390ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2019 року– залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складений 04 грудня 2020 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ С.М. Сегеда

______________________________________ Л.А. Гірняк