ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

5 жовтня 2020 року                                                                         м. Чернівці
справа № 726/601/19
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого         Половінкіна Н. Ю. 
суддів: Височанської Н.К., Литвинюк І.М.
секретаря Вовкун Н.Ю.

з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2         

учасники справи

позивач ОСОБА_3 
відповідач ОСОБА_4 

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 19 травня 2020 року, головуючий у першій інстанції Байцар Л.В.

встановила:

ОСОБА_3 у березні 2019 року звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 про поділ майна подружжя.
       Зазначала, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому Чернівецьким міським відділом запису актів громадянського стану 29 травня 1993 року актовим записом №710, який розірваний заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 05 липня 2018 року.

Справа №726/601/19                  Головуючий у 1 інстанції Байцар Л.В.
Провадження №22-ц/822/683/20 Доповідач Половінкіна Н.Ю.

За час шлюбу здійснено будівництво житлового будинку АДРЕСА_1 за спільні кошти.
Перебувала та працювала в Іспанії з липня 2002 року по березень 2009 року. 
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10 лютого 2007 року № 543/12 визнано право власності ОСОБА_4 на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 відмовляється від поділу житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , добровільно.
Посилалася на наявність підстав для відступлення від рівності часток у праві власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , здійснення постійного догляду за сином ОСОБА_6 , який є дитиною-інвалідом, стягнення судовим наказом Садгірського районного суду м.Чернівці від 10 вересня 2018 року з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожитого мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, який є недостатнім для забезпечення утримання та лікування, відсутність власного житла. 
Просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Визнати право власності ОСОБА_3 на 2/3 частини житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .
Право спільної сумісної власності припинити.
ОСОБА_3 уточнила позовні вимоги, просила визнати житловий будинок літ.А загальною площею 224,30 кв.м, житловою площею 114,10 кв.м, сарай літ. В, криницю літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Визнати право власності ОСОБА_3 на 2/3 частини житлового будинку літ. А загальною площею 224,30 кв.м, житловою площею 114,10 кв.м, сарай літ. В, криницю літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 . 
Право спільної сумісної власності припинити.
Рішенням Садгірського районного суду м.Чернівці від 19 травня 2020 року позов ОСОБА_3 задоволено частково, визнано житловий будинок літ.А загальною площею 224,30 кв.м, житловою площею 114,10 кв.м, сарай літ. В, криницю літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Визнано право власності ОСОБА_3 на 1/2 частки житлового будинку літ. А загальною площею 224,30 кв.м, житловою площею 114,10 кв.м, сарай літ. В, криницю літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 . Право спільної сумісної власності на майно припинено.
ОСОБА_4 в апеляційній скарзі просить рішення Садгірського районного суду м.Чернівці від 19 травня 2020 року в частині визнання житлового будинку літ.А, сараю літ. В, криниці літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4  та ОСОБА_3 , визнання  права власності  ОСОБА_3  на 1/2 частки житлового будинку літ. А, сараю літ. В, криниці літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 , припинення права спільної сумісної власності на  майно скасувати та постановити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_3 відмовити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права.
Зазначає, що висновок суду про здійснення будівництва житлового будинку за спільні кошти подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не відповідає фактичним обставинам справи.
Вважає, що ОСОБА_3 не доведено участі у будівництві житлового будинку, надання грошових коштів на придбання будівельних матеріалів, здійснення трудової діяльності, перебування на роботі в Іспанії з липня 2002 року по березень 2009 року.
Посилається на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, здійснення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оформлення права власності ОСОБА_4 на будівництво у зв`язку із вирішенням питання про надання Чернівецьким обласним виробничо-технічним центром стандартизації батькові ОСОБА_7 житла, рішенню Чернівецької міської ради від 3 листопада 1992 року №595/24 «Про продаж квартир/будинків в особисту власність громадянам», яким дозволено продаж ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_2 , договору між виконавчим комітетом Чернівецької міської ради та ОСОБА_4 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 від 12 липня 1993 року, рішенню виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 21 грудня 1999 року №3853/25 про надання дозволу ОСОБА_4 на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 .
Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_4 підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Задовольняючи позов  ОСОБА_3  до ОСОБА_4  про поділ майна подружжя частково, суд першої інстанції керувався положенням  ч.1 ст.60, ч.1 ст.69, ч.1-3 ст.70, ч.1 ст.71 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України та дійшов висновку про наявність підстав для захисту права власності  ОСОБА_3  у спосіб визнання житлового будинку літ.А, сараю літ. В, криниці літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , визнання права власності ОСОБА_3 на 1/2 частки житлового будинку літ. А, сараю літ. В, криниці літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 , припинення права спільної сумісної власності на майно.
Водночас суд першої інстанції зазначив про відсутність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя.
Відповідно до правила, встановленого ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно роз`яснень, які містяться в п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», суд апеляційної інстанції при перевірці законності й обґрунтованості рішення суду першої інстанції може вийти за межі доводів апеляційної скарги згідно з частинами третьою та четвертою статті 303 ЦПК України лише в разі, якщо буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення. За цих умов апеляційний суд перевіряє справу в повному обсязі й зобов`язаний мотивувати в рішенні вихід за межі доводів апеляційної скарги, проведення перевірки справи в повному обсязі.
У разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.
ОСОБА_4 рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2020 року в частині відмови у збільшенні частки ОСОБА_3 у праві власності на житловий будинок літ. А, сарай літ. В, криницю літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 , не оскаржується.
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно  ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судове рішення наведеним нормам відповідає.
На підставі ч.1 ст.367 ЦК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду у п.3 постанови від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ст.19 Конституції України, ст.1 ЦПК та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. 
За змістом статей 43 та 49 ЦПК України позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову 
При цьому згідно зі  п.5 ч.3 ст.175 ЦПК України підставами позову є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону.
Відповідно до правил, встановлених п. 3 ч.2 ст.197 ЦПК України, суд заслуховує уточнення позовних вимог та заперечень проти них.
За змістом абз1, 4 п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду», уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору.
Предметом позову  ОСОБА_3 , тобто матеріально-правовою вимогою, стосовно якої остання просила ухвалити судове рішення, є визнання житлового будинку літ.А, сараю літ. В, криниці літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , визнання права власності ОСОБА_3 на 1/2 частки житлового будинку літ. А, сараю літ. В, криниці літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 , припинення права спільної сумісної власності на майно.
         Обставинами, якими   ОСОБА_3  обгрунтовувала  позовні вимоги, зазначала здійснення за час шлюбу будівнитцва житлового будинку літ. А, сараю літ. В, криниці літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 , заперечення  ОСОБА_4  права спільної сумісної власності подружжя на житловий будинок літ.А, сарай літ. В, криницю літ. І, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
Встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебували у шлюбі, зареєстрованому Чернівецьким міським відділом запису актів громадянського стану 29 травня 1993 року актовим записом №710, який розірваний заочним рішенням Садгірського районного суду м. Чернівців від 05 липня 2018 року.
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 3 листопада 1992 року №595/24 «Про продаж квартир/будинків/в особисту власність громадянам» вирішено продати ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 89,2 кв.м, що становить Ѕ частини будинку. 
Виконавчим комітетом Чернівецької міської Ради народних депутатів та ОСОБА_4 вчинено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідчений державним нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори Суружиу Н.Д. 12 липня 1993 року. 
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 21 грудня 1999 року №3853/25 надано дозвіл ОСОБА_4 на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 .
Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10 лютого 2007 року № 543/12 визнано право власності ОСОБА_4 на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
ОСОБА_4 видано виконавчим комітетом Чернівецької міської ради свідоцтво про право власності на нерухоме майно житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , 11 липня 2007 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10 лютого 2007 року № 543/12.
До відносин, які виникли до 01 січня 2004 року, застосовуються положення Кодексу про шлюб та сім'ю України
Згідно з п. 1 розділу VII Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності ЦК України, тобто з 1 січня 2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували на цю дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов`язки визначаються на підставах, передбачених СК України.
Відповідно до ст.22 КпШС України, чинної на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Згідно зі ст.28 КпШС України, чинної на час виникнення правовідносин, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.
Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України", чинного на час виникнення спірних правовідносин, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до ст.ст. 22, 25, 27-1 КпШС Українии спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотнo збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.
Як  роз`яснив  Пленум  Верховного Суду України у п. 23 постанови від  21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між  подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого  майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства,  з`ясовувати джерело і час  його  придбання. Спільною сумісною  власністю подружжя,  що підлягає поділу (статті 60,  69 СК,  ч.3 ст.368 ЦК),  відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя  вони були  придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. 
Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном.
Стаття 57 СК України визначає перелік видів особистої приватної власності одного із подружжя та підстави її набуття.
Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені у ст. 60 СК України.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 05 квітня 2017 року у справі № 6-399цс17.
Разом з тим аналіз статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності майна подружжя, набутого ними у період шлюбу.
Зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.
Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 05 квітня  2018 року у справі № 404/1515/16-ц.
Встановивши вчинення за час шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 договору між виконавчим комітетом Чернівецької міської Ради народних депутатів та ОСОБА_4 купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , посвідченого державним нотаріусом Другої чернівецької державної нотаріальної контори Суружиу Н.Д. 12 липня 1993 року, надання рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 21 грудня 1999 року №3853/25 дозволу ОСОБА_4 на реконструкцію квартири АДРЕСА_2 та визнання рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10 лютого 2007 року № 543/12 права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про право спільної сумісної власності подружжя  ОСОБА_4  та ОСОБА_3  на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
Не можна погодитися з посиланням ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не доведено участі у будівництві житлового будинку, надання грошових коштів на придбання будівельних матеріалів, здійснення трудової діяльності, перебування на роботі в Іспанії з липня 2002 року по березень 2009 року, оскільки тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує, тобто на ОСОБА_4 .
На підставі ч.1 ст.12 ЦПК України  цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
За змістом ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із положеннями частини першої, п`ятої, шостої ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме, такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, а сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18(пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).
У матеріалах справи відсутні докази здійснення реконструкції квартири АДРЕСА_2 та набуття права власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , за особисті грошові кошти ОСОБА_4 , за час окремого проживання подружжя, відсутності спільного бюджету на час здійснення реконструкції.
Навпаки, ОСОБА_4 в апеляційній скарзі посилається на здійснення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без участі подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошовими коштами.
Отже, посилання ОСОБА_4 в апеляційній скарзі на здійснення будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 батьками ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , оформлення права власності ОСОБА_4 на будівництво у зв`язку із вирішенням питання про надання Чернівецьким обласним виробничо-технічним центром стандартизації батькові ОСОБА_7 житла фактично зводяться до заперечення набуття самим ОСОБА_4 права власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
Проте, рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради від 10 лютого 2007 року № 543/12 про визнання права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 , свідоцтва про право власності ОСОБА_4 на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Чернівецької міської ради 11 липня 2007 року не оспорюєтсья.
За таких обставин ОСОБА_4 не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які знаходяться по АДРЕСА_1 .
З огляду на наведене рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 16 червня 2020 року ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Рішення Садгірського районного суду м. Чернівці від 19 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Дата складання повного судового рішення 15 жовтня 2020 року.

Головуючий                                                Н.Ю. Половінкіна

Судді Н.К. Височанська
                                                               
                                                                       І.М. Литвинюк