ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 р.	Справа № 816/4786/15	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Калиновського В.А.,
Суддів: Сіренко О.І. ,  Кононенко З.О. ,
за участю секретаря судового засідання Цибуковської А.П.
позивач ОСОБА_1 
          розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства внутрішніх справ України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року, головуючий суддя І інстанції: О.В. Гіглава, м. Полтава  по справі № 816/4786/15
          за позовом        ОСОБА_1  
          до       Міністерства внутрішніх справ України      третя особа        Міністерство оборони України 
          про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, 3-тя особа Міністерство оборони України, в якому просив суд: визнати незаконною бездіяльність Міністерства внутрішніх справ України, яка полягає у не проведенні протягом розумного строку стосовно ОСОБА_1 перерахунку вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування; зобов`язати відповідача розглянути по суті заяву від 01.11.2015 про перерахунок вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн.
Постановою Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 у справі №816/4786/15 в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, третя особа: Міністерство оборони України про визнання незаконною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, стягнення моральної шкоди відмовлено.
Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 у справі №816/4786/1 - без змін.
У подальшому, постановою Верховного Суду від 21.11.2019 у справі №816/4786/15 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, постанову Полтавського окружного адміністративного суду від 01.03.2016 та ухвалу Харківського апеляційного адміністративного суду від 26.04.2016 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.  
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено.
Не погодившись з  рішенням суду  першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій він просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог відмовити. 
В  обґрунтування    вимог    апеляційної     скарги   відповідач  посилається   на порушення судом першої інстанції, при прийнятті рішення, норм матеріального  та процесуального права, з обставин і обґрунтувань, викладених в апеляційній скарзі. Зазначив, що у наданих позивачем документах не вказано в яких спорудах оборонних позицій у складі бойових обслуг укріпленого району або іншій військовій частині ОСОБА_1 ніс бойове чергування, тобто у відповідача відсутні підстави для заліку йому у вислугу років на пільгових умовах періоду з 25.05.1987 по 18.11.1998. Отже, відповідачем правомірно не зараховано до вислуги років у пільговому обчисленні (один місяць служби за півтора місяця) час проходження строкової військової служби у Радянській Армії. Також вказав на те, що Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України заяву позивача було розглянуто об`єктивно і своєчасно, вирішені всі поставлені в ньому питання відповідно до вимог чинного законодавства, тобто заява позивача від 01.11.2015 року є вирішеною по суті, а тому відсутні підстави для її повторного розгляду.    
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач, наполягаючи на законності та обгрунтованості рішення суду першої інстанції, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.  
В судове засідання представники відповідача та третьої особи не прибули, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином.
Відповідно до ч. 2 ст. 313 КАС України, справа розглядається за їх відсутності. 
Колегія  суддів,  заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали  справи, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що Відповідно до військового квитка серії НОМЕР_1 та довідки Філії військової частини НОМЕР_2 від 31.05.2013 №846, ОСОБА_1 проходив строкову службу у період з 22.12.1986 по 23.11.1988 у цій військовій частині на посаді заступника командира взводу та ніс бойове чергування у період з 25.05.1987 по 18.11.1988 (том 1 а.с. 9, 45-56).
15.10.2013 ОСОБА_1 направив на адресу МВС України рапорт, у якому, зокрема, просив здійснити перерахунок його вислуги років згідно довідки від 31.05.2013 №846, виданої Міністерством оборони Російської Федерації (том 1 а.с. 12-15).
09.01.2014 МВС України за вих. №18/7ЦА-П-1 направило позивачу відповідь, якою проінформувало останнього про те, що в порушення вимог наказу МО України від 19.08.2008 №407 в наданій ним довідці від 31.05.2013 №846 не вказано де здійснювалося несення бойових чергувань. Для уточнення даної інформації МВС України направлено запит від 23.10.2013 №18/7ЦА-5170 до Міністерства оборони Російської федерації. На підставі отриманої відповіді буде перерахована вислуга років у пільговому обчисленні (том 1 а.с. 18-19).
Листом від 29.01.2014 №18/7ЦА-П-74 МВС України повідомило ОСОБА_1 про те, що за інформацією Центрального архіву Міністерства оборони Російської федерації документи військової частини НОМЕР_2 за 1986-1988 роки у них відсутні та запит від 23.10.2013 №18/7ЦА-5170 переданий на розгляд до філії Центрального офісу Міністерства оборони Російської федерації місто Самару, звідки і буде надана відповідь. На підставі отриманої відповіді ОСОБА_1 буде перерахована вислуга років у пільговому обчисленні (том 1 а.с. 20-21).
25.02.2014 МВС України позивачу направлено лист від 19.02.2014 за вих.№18/7ЦА-П-146, яким повідомлено, що у філії Центрального офісу Міністерства оборони Російської федерації округу м. Самара документи військової частини НОМЕР_2 за 1986-1988 роки відсутні. У зв`язку з цим направлено запит від 13.02.2014 №18/7ЦА-536 до військової частини НОМЕР_2 . Повідомлено, що на підставі отриманої відповіді ОСОБА_1 буде перерахована вислуга років у пільговому обчисленні (том 1 а.с. 22-23).
У подальшому, 06.11.2014 на ім`я начальника ВКЗ ДВБ МВС України ОСОБА_2 та 16.03.2015 на ім`я Міністра внутрішніх справ ОСОБА_3 . ОСОБА_1 були направлені заяви про проведення йому перерахунку вислуги років у пільговому обчисленні, відповідно до довідки від 31.05.2013 №846 та направлення на його адресу відповідного наказу, який підтверджує перерахунок вислуги років у пільговому обчисленні (том 1 а.с. 24-25, 29-30). 
17.11.2014 за підписом начальника Департаменту внутрішньої безпеки МВС України Боднар В.Є. позивачу направлено лист за вих.№18/7ЦА-П-1334, у якому зазначено, що у наданій ОСОБА_1 довідці від 31.05.2013 №846 у порушення вимог наказу МО України від 19.08.2008 №407, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06.11.2008 за №2079/15770, не вказано де здійснювалось несення бойових чергувань останнього. На запит департаменту Центральний архів Міністерства оборони Російської федерації повідомив, що документи військової частини НОМЕР_2 за 1986-1988 роки у них відсутні та запит від 23.10.2013 №18/7ЦА-5170 переданий на розгляд до філії Центрального офісу Міністерства оборони Російської федерації місто Самару, звідки і буде надана відповідь. На підставі отриманої відповіді ОСОБА_1 буде перерахована вислуга років у пільговому обчисленні (том 1 а.с. 26-27).
Листом від 27.05.2015 за вих.№18/7ЦА-П-3632 МВС України інформувало ОСОБА_1 про те, що відповідно до листа Міністерства оборони України від 05.05.2015 №248/3/6/2444/848 підстав для зарахування у вислугу років на пільгових умовах періоду з 25.05.1987 по 18.11.1988 немає (том 1 а.с. 38-39). 
01.11.2015 на ім`я першого заступника Міністра внутрішніх справ ОСОБА_4 позивач втретє направив заяву про проведення перерахунку його вислуги років на пільгових умовах періоду часу з 25.05.1987 по 18.11.1988 відповідно до довідки від 31.05.2013 №846 (том 1 а.с. 41-42).
За результатами розгляду вказаної заяви Департамент внутрішньої безпеки Національної поліції України надіслав ОСОБА_1 лист від 19.11.2015 за вих. №18/7ЦА-111, в якому повідомив, що відповідно до листа Департаменту соціальних гарантій Міністерства Російської федерації від 30.03.2015 №182/2/1783 сержант ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 у період з 22.12.1986 по 23.11.1988 та в період з 25.05.1987 по 18.11.1988 ніс бойове чергування. Водночас, не вказано в яких спорудах оборонних позицій у складі бойових обслуг укріпленого району або іншій військовій частині ОСОБА_1 ніс бойове чергування. За таких обставин відсутні підстави для заліку у вислугу років на пільгових умовах періоду з 25.05.1987 по 18.11.1988 (том 1 а.с. 43).   
Не погоджуючись з бездіяльністю відповідача, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом про визнання незаконною бездіяльності МВС України, яка полягає у не проведенні протягом розумного строку стосовно ОСОБА_1 перерахунку вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування.
Водночас, вважаючи, що питання, поставлені в заяві ОСОБА_1 від 01.11.2015, по суті не розглянуті, а надана відповідь не містить конкретних висновків з посиланням на норми діючого законодавства, позивач у позові також заявляє вимогу про зобов`язання відповідача розглянути по суті вказану заяву.
Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з того, що у спірному випадку має місце нерозгляд МВС України по суті заяви ОСОБА_1 від 01.11.2015, а тому позовні вимоги останнього в частині зобов`язання відповідача розглянути по суті заяву від 01.11.2015 про перерахунок вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування підлягають задоволенню. Також, МВС України не доведено правомірності врахування при наданні відповіді позивачу інформації, наданої Міністерством оборони України в листі від 03.05.2015 №248/3/6/2444/848, як органом, військову службу в якому ОСОБА_1 взагалі не проходив. Отже, вказаними вище обставинами підтверджується, що МВС України фактично не вчинило належних дій для вирішення порушеного позивачем питання про перерахунок його вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування за результатами неодноразових заяв та рапортів останнього, тобто має місце протиправна бездіяльність МВС України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Приписами частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 40 Конституції України передбачено, що  кожна особа має право направляти письмові звернення до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, які зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 6 КАС України встановлено право на судовий захист і передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.
Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України "Про звернення громадян" громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.  
Статтею 7 вказаного Закону передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
Відповідно до частини 1 статті 15 Закону України "Про звернення громадян" органи державної влади, місцевого самоврядування та їх посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов`язані об`єктивно і вчасно розглядати їх, перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань).        
Статтею 19 вказаного Закону передбачено, що органи державної влади і місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об`єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов`язані: об`єктивно, всебічно і вчасно перевіряти заяви чи скарги; у разі прийняття рішення про обмеження доступу громадянина до відповідної інформації при розгляді заяви чи скарги скласти про це мотивовану постанову; на прохання громадянина запрошувати його на засідання відповідного органу, що розглядає його заяву чи скаргу; відміняти або змінювати оскаржувані рішення у випадках, передбачених законодавством України, якщо вони не відповідають закону або іншим нормативним актам, невідкладно вживати заходів до припинення неправомірних дій, виявляти, усувати причини та умови, які сприяли порушенням; забезпечувати поновлення порушених прав, реальне виконання прийнятих у зв`язку з заявою чи скаргою рішень; письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення; вживати заходів щодо відшкодування у встановленому законом порядку матеріальних збитків, якщо їх було завдано громадянину в результаті ущемлення його прав чи законних інтересів, вирішувати питання про відповідальність осіб, з вини яких було допущено порушення, а також на прохання громадянина не пізніш як у місячний термін довести прийняте рішення до відома органу місцевого самоврядування, трудового колективу чи об`єднання громадян за місцем проживання громадянина; у разі визнання заяви чи скарги необґрунтованою роз`яснити порядок оскарження прийнятого за нею рішення; не допускати безпідставної передачі розгляду заяв чи скарг іншим органам; особисто організовувати та перевіряти стан розгляду заяв чи скарг громадян, вживати заходів до усунення причин, що їх породжують, систематично аналізувати та інформувати населення про хід цієї роботи.
Відповідно до пункту 1.3 Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженого наказом МВС України від 10.10.2010 №1177 (надалі також Положення №1177), громадяни України мають право звернутися до апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери управління МВС, їх керівників із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявами або клопотаннями про реалізацію своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів, а також зі скаргами про їх порушення.
Керівники апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери управління МВС, та їх заступники при розгляді звернень громадян зобов`язані уважно вникати в їх суть, у разі потреби вимагати у виконавців матеріали їх перевірки, направляти працівників апарату МВС, закладів, установ, підприємств, що належать до сфери управління МВС, на місця для перевірки викладених у зверненнях фактів, уживати інших заходів для об`єктивного вирішення поставлених авторами звернень питань, з`ясовувати і усувати причини та умови, які спонукають громадян скаржитись, якщо це не суперечить чинному законодавству (пункт 4.1 Положення №1177).
Приписами пункту 4.6. цього Положення передбачено, що звернення вважаються вирішеними, якщо розглянуто всі поставлені в них питання, вжиті необхідні заходи і заявникам дані вичерпні відповіді.
Враховуючи викладене, колегія суддів зазначає, що суб`єкт, якому адресовано звернення, зобов`язаний, зокрема, перевіряти викладені в зверненнях факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства і забезпечувати їх виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). При цьому, не будь-яка відповідь суб`єкта на звернення може свідчити про розгляд такого звернення в розумінні Закону України "Про звернення громадян", оскільки розгляд звернення повинен відповідати статті 15 вказаного Закону.
Як вбачається зі змісту заяви від 01.11.2015, ОСОБА_1 у цій заяві просив МВС України, зокрема, роз`яснити як повинна нараховуватися вислуга років на пільгових умовах (том 1 а.с. 41-42).
Разом з тим, відповідь Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України на заяву позивача, оформлена листом від 19.11.2015 №18/7ЦА-111, по суті не містить будь-яких роз`яснень з цього приводу, а містить лише висновок щодо відсутності інформації, яка є підставою для заліку у вислугу років на пільгових умовах періоду з 25.05.1987 по 18.11.1988 (не вказано, в яких спорудах оборонних позицій у складі бойових обслуг укріпленого району позивач ніс бойове чергування) та підтвердження факту несення ОСОБА_1 бойового чергування у військовій частині НОМЕР_2 у зазначеному вище періоді часу (том 1 а.с. 43).
Тобто, посилаючись на відсутність інформації, яка є підставою для перерахунку вислуги років на пільгових умовах, Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України у листі від 19.11.2015 не надано відповіді на всі питання, зокрема, не роз`яснено позивачу, яким чином йому слід реалізувати своє право на перерахунок вислуги років на пільгових умовах за умови відсутності необхідної інформації для здійснення зазначеного перерахунку.
Пунктом 5.2 Положення №1177 визначено, що на кожне звернення не пізніше ніж у п`ятиденний термін повинно бути прийняте одне з таких рішень: прийняти до свого провадження; передати на вирішення до підпорядкованого чи іншого органу внутрішніх справ; надіслати за належністю до іншого органу виконавчої влади, якщо питання, порушені у зверненні, не входять до компетенції органів внутрішніх справ, про що одночасно повідомити автора; залишити без розгляду за наявності підстав, визначених у статті 8 Закону України "Про звернення громадян".
Отже, нормами Положення №1177 визначено право МВС України передавати звернення до підпорядкованого чи іншого органу внутрішніх справ для їх розгляду та вирішення.
Відповідно до пункту 5.3 Положення №1177 у разі направлення звернення для перевірки й прийняття рішення до підвідомчих органів внутрішніх справ термін розгляду такого звернення обчислюється з дня надходження його до органу внутрішніх справ вищого рівня й закінчується днем надання відповіді тим органом внутрішніх справ, який його розглядав по суті. В інших випадках термін розгляду звернень громадян обчислюється від дня їхньої реєстрації. Про пересилання звернення до іншого органу внутрішніх справ необхідно обов`язково інформувати автора звернення.
Матеріалами справи підтверджується, що заява ОСОБА_1 від 01.11.2015 адресована на ім`я першого заступника Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_4 .
Разом з тим, у спірному випадку, відповідь на заяву від 01.11.2015 позивачу надана Департаментом внутрішньої безпеки Національної поліції України листом від 19.11.2015 №18/7ЦА-711.
З метою встановлення наявності у Департамента внутрішньої безпеки Національної поліції України компетенції на вирішення питань, порушених позивачем у заяві від 01.11.2015, суд першої інстанції ухвалою від 09.12.2019 зобов`язав відповідача надати до суду письмові пояснення (з підтверджуючими документами) щодо підстав та порядку перенаправлення заяви ОСОБА_1 від 01.11.2015, яка адресована першому заступнику Міністра внутрішніх справ України Згуладзе-Глуксманн Е., на розгляд до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, а також належним чином завірені копії документів, що підтверджують віднесення до компетенції Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України вирішення питань, порушених ОСОБА_1 у заяві від 01.11.2015.
Зі змісту письмових пояснень та документів, наданих МВС України на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2019, слідує, що заява ОСОБА_1 від 01.11.2015, адресована на ім`я першого заступника Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_4 , надійшла до МВС України 09.11.2015 за вх.№П-23182 (том 2 а.с. 11).
За резолюцією, на той час, першого заступника Міністра внутрішніх справ України Згуладзе-Глуксманн Є. від 09.11.2015 розгляд заяви ОСОБА_1 було доручено Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України (том 2 а.с. 10).
Як наслідок, 12.11.2015 за вх.№П-12 заява ОСОБА_1 від 01.11.2015 була зареєстрована в Департаменті внутрішньої безпеки Національної поліції України (том 2 а.с. 11).
Колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем до матеріалів справи не надано жодних письмових пояснень та документальних доказів, які б підтверджували правомірність та законність перенаправлення першим заступником Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_4 заяви ОСОБА_1 на розгляд до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, в тому числі, але й не зокрема, щодо фактичного підпорядкування Національної поліції України відповідачу та поінформування ОСОБА_1 про пересилання його заяви від 01.11.2015 до Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України для розгляду.   
Крім того, суд звертає увагу на те, що заяві позивача від 01.11.2015 передувало подання останнім заяви аналогічного змісту від 16.03.2015 на ім`я Міністра внутрішніх справ України ОСОБА_3 .
При цьому, відносно заяви ОСОБА_1 від 16.03.2015 відповідачем не вживалися заходи по її перенаправленню на розгляд до іншого органу, а відповідь на вказану заяву була надана саме Департаментом внутрішньої безпеки МВС України, що підтверджується листом останнього від 27.05.2015 за вих.№18/7ЦА-П-3632 (том 1 а.с. 38). 
За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що у спірному випадку має місце нерозгляд МВС України по суті заяви ОСОБА_1 від 01.11.2015, а тому позовні вимоги останнього в частині зобов`язання відповідача розглянути по суті заяву від 01.11.2015 про перерахунок вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування є такими, що підлягають задоволенню.
Щодо позовної вимоги про визнання незаконною бездіяльності МВС України, яка полягає у не проведенні протягом розумного строку стосовно ОСОБА_1 перерахунку вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування, суд апеляційної інстанції зазначає наступне. 
Відповідно до підпункту "в" пункту 3 Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ та членам їхніх сімей, до вислуги років для призначення пенсій особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цієї постанови, зараховується на пільгових умовах один місяць служби за півтора місяця: в укріплених районах військовослужбовцям, які несуть (несли) бойове чергування в спорудах оборонних позицій у складі бойових обслуг.
Так, бездіяльність - це пасивна форма поведінки суб`єкта владних повноважень, яка полягає у невиконанні ним тих дій, які він повинен був і міг вчинити відповідно до покладених на нього обов`язків (завдань) згідно із чинним законодавством.
Натомість, сам по собі розгляд звернення особи та надання за його результатами відповіді передбачає здійснення активної форми поведінки суб`єкта владних повноважень.
Матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 неодноразово звертався до МВС України із заявами та рапортами про перерахунок його вислугу років на пільгових умовах на підставі поданої ним раніше довідки від 31.05.2013 №846 військової частини НОМЕР_2 .
Зі змісту довідки від 31.05.2013 №846 слідує, що ОСОБА_1 дійсно проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_2 з 22.12.1986 по 23.11.1988 на посаді заступника командира взводу, бойове чергування позивач ніс з 25.05.1987 по 18.11.1988 відповідно до наказу командира цієї військової частини від 22.05.1987 №0144 (том 1 а.с. 9).
Згідно листа командира військової частини НОМЕР_2 від 11.07.2012 інформація про проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_2 з 22.12.1986 по 23.11.1988 частково належить до державної таємниці Російської Федерації та може бути передана по рішенню Уряду Російської Федерації за наявності експертного  висновку Міжвідомчої комісії по захисту державної таємниці (том 1 а.с. 7).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на те, що матеріали справи не містять жодних документальних доказів, які б підтверджували вжиття відповідачем заходів з метою отримання уточнюючих довідок та витребування необхідних документів із відповідних підрозділів для підтвердження або спростування інформації, необхідної для вирішення порушених позивачем в його неодноразових заявах та рапортах питань про перерахунок вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування, в тому числі й заходів, направлених на отримання копії наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 22.05.1987 №0144 чи документів, на підтвердження секретності вказаного наказу.  
Направлення МВС України анкети – запиту від 20.02.2015 №18/7-1034 на адресу командира військової частини НОМЕР_2 Міністерства оборони Російської Федерації, в якості належного доказу, що підтверджує вжиття відповідачем заходів з метою витребування копії наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 22.05.1987 №0144, суд не приймає, оскільки за змістом анкети - запиту остання була направлена лише на отримання загальної інформації щодо періоду служби ОСОБА_1 в укріплених районах та несення бойового чергування в спорудах оборонних позицій у складі бойових обслуг - пільгового обрахунку вислуги років для оформлення пенсії, а не на отримання безпосередньо копії наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 22.05.1987 №0144 (том 2 а.с. 12).
Поряд з цим, у своїх письмових поясненнях, наданих на виконання вимог ухвали суду від 09.12.2019, МВС України не заперечує відсутності у нього будь-яких доказів на підтвердження того, що під час розгляду заяви ОСОБА_1 від 01.11.2015 ДВБ Національної поліції України вживалися заходи з метою витребування у відповідних структур копії наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 22.05.1987 №0144 та направлялися уточнюючі запити для отримання необхідних довідок із відповідних підрозділів кадрового забезпечення, в яких проходив службу ОСОБА_1 , з метою підтвердження або спростування інформації щодо секретності запитуваної останнім у заяві від 01.11.2015 інформації (віднесення такої інформації до державної таємниці Російської Федерації).
Також суд відмічає, що МВС України при наданні ОСОБА_1 відповіді з висновками про відсутність підстав для зарахування останньому у вислугу років на пільгових умовах періоду з 25.05.1987 по 18.11.1988 (лист від 27.05.2015 №18/7ЦА-П-3632, том 1 а.с. 38) безпідставно послалося на лист Міністерства оборони України від 03.05.2015 №248/3/6/2444/848, зважаючи на те, що позивач військову службу в органах Міністерства оборони України взагалі не проходив (том 1 а.с. 39).
В свою чергу, в письмових запереченнях на адміністративний позов, Міністерство оборони України безпосередньо вказало на те, що воно ніяким чином не має відношення та компетенції для обчислення (перерахунку) вислуги років позивача, оскільки останнім місцем його служби була служба в органах внутрішніх справ, ОСОБА_1 є пенсіонером МВС України, а тому обчислення вислуги років має здійснюватися відповідними структурними підрозділами органів внутрішніх справ.
Таким чином, в даному випадку МВС України не доведено правомірності врахування при наданні відповіді позивачу інформації, наданої Міністерством оборони України в листі від 03.05.2015 №248/3/6/2444/848, як органом, військову службу в якому ОСОБА_1 взагалі не проходив.  
Беручи до уваги викладене, колегія суддів вважає правомірним та обгрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що  МВС України фактично не вчинило належних дій для вирішення порушеного позивачем питання про перерахунок його вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування за результатами неодноразових заяв та рапортів останнього, тобто має місце протиправна бездіяльність МВС України.
Відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання незаконною бездіяльності відповідача шляхом визнання протиправною бездіяльності МВС України, яка полягає у не вирішенні протягом розумного строку питання стосовно перерахунку ОСОБА_1 вислуги років на пільгових умовах за період з 25.05.1987 по 18.11.1988 у зв`язку з несенням бойового чергування є законними, обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Стосовно позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 1000,00 грн, суд зауважує, що відповідно до постанови Верховного Суду від 27.11.19 у справі №750/6330/17, неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права.
Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56).
Наведені позивачем обставини, за оцінкою суду, спричинили його тривожний і напружений стан, тобто заподіяли йому моральну шкоду. 
При цьому, суд виходить з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3,  19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.
З огляду на характер правовідносин між людиною і державою (в особі органу державної влади чи органу місцевого самоврядування), з метою забезпечення реального та ефективного захисту прав людини, у справах адміністративного судочинства саме на суб`єкта владних повноважень-відповідача покладається тягар спростування факту заподіяння моральної шкоди та доведення неадекватності (нерозумність, несправедливість) її розміру, визначеного позивачем. 
Разом з тим, відповідних спростувань відповідачем у даній справі не наведено. 
У постанові від 15.08.2019 у справі №823/782/16 Верховний Суд зробив висновок, що відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, має на меті, як компенсацію потерпілому завданих збитків, так і запобігання вчинення суб`єктом владних повноважень такого у майбутньому, зокрема, шляхом здійснення превентивних заходів для удосконалення виконання своїх функцій, спрямованих на інтереси людини. 
Разом з тим, моральну шкоду, зважаючи на її сутність, не можна відшкодувати у повному обсязі, оскільки не має (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю. Зважаючи на це, будь-яка компенсація моральної шкоди не є (і не може бути) адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Враховуючи наведені висновки Верховного Суду, а також зважаючи на приписи частини 1 статті 1167 Цивільного кодексу України, якими встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про необхідність стягнути на користь позивача моральну шкоду у розмірі 1000,00 грн безпосередньо з органу, яким її завдано, тобто з МВС України.
Отже, колегія суддів переглянувши рішення суду першої інстанції, вважає, що при його прийнятті суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом апеляційної інстанції, спростовані зібраними по справі доказами та встановленими обставинами, з наведених підстав висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Згідно ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Зважаючи на встановлені обставини справи, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року по справі  816/4786/15 прийнято з дотриманням норм чинного процесуального та матеріального права і підстав для його скасування не виявлено.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України  залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 07.02.2020 року по справі № 816/4786/15  залишити без змін.
 . 

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя 		В.А. Калиновський	
Судді	   	О.І. Сіренко    З.О. Кононенко   	
Повний текст постанови складено  12.10.2020 року