Постанова
Іменем України 
 
09 грудня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 200/23453/15-ц
провадження № 61-18707св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Попова Ірина Володимирівна, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дубовенко Вікторія Олегівна,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року у складі судді Єлісєєвої Т. Ю. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та просила визнати недійсним заповіт ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , посвідчений 16 листопада 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І. В.
В обґрунтування позову зазначала, що вона є донькою ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За життя ОСОБА_3 проживав у квартирі  АДРЕСА_1 , яка належала йому на праві власності. Разом з ним у вказаній квартирі проживала його колишня дружина ОСОБА_2 . 
Вона регулярно відвідувала свого батька та допомагала йому по господарству, оскільки він хворів.
ОСОБА_2 , проживаючи в одній квартирі з ОСОБА_3 , йому не допомагала, встановила металеві двері до своєї кімнати і сприяла тому, щоб батько нервував та зловживав спиртними напоями. ОСОБА_3 часто перебував на лікуванні. 
Після смерті батька вона звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини та дізналася, що батько 16 листопада 2007 року склав заповіт, яким усе своє майно заповів ОСОБА_2 . Проте її батько стосунки із ОСОБА_2 не підтримував і ніколи не говорив про те, що має намір скласти на її користь заповіт. 
Вважає, що вказаний заповіт підлягає визнанню недійсним, оскільки був вчинений ОСОБА_3 в той час, коли він не усвідомлював значення своїх дій внаслідок зловживання алкогольними напоями та перебував у нездоровому психічному стані. 
Короткий зміст рішення суду першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018  року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив з недоведеності позивачем того, що ОСОБА_3 на момент вчинення оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.
Позивач не зверталася до суду з клопотанням про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи.
При складанні заповіту було дотримано вимоги чинного законодавства щодо його форми і змісту, тому відсутні правові підстави для задоволення позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення Бабушкінського районного суду Дніпропетровської області від 13 червня 2018 року і постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що для збирання доказів для проведення посмертної судово-психіатричної експертизи нею було заявлено клопотання про витребування з медичних установ історій хвороби ОСОБА_3 . 
 
Зокрема, судом першої інстанції було витребувано медичні документи з КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР. Проте жодної відповіді від цієї медичної установи щодо наявності або відсутності історії хвороби або інших медичних документів до суду не надійшло.
 
Вказані медичні документи могли б стати об'єктом дослідження посмертної судової експертизи для надання висновку щодо психічного стану ОСОБА_3 на момент підписання ним заповіту 16 листопада 2007 року. Без наявності цих документів проведення посмертної судово-психіатричної експертизи та понесення нею витрат на оплату вартості експертизи втрачали сенс.
 
Невжиття судами першої та апеляційної інстанції заходів щодо витребування історії хвороби ОСОБА_3 з КЗ «Дніпропетровський наркологічний диспансер» ДОР та неврахування інформації цієї історії хвороби під час розгляду справи призвело до необ`єктивного вирішення справи.
 
Під час розгляду справи судом першої інстанції було проведено судову почеркознавчу експертизу, згідно з висновком якої рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 в заповіті, а також в реєстрі нотаріальних дій виконані однією особою під впливом ймовірно внутрішніх «збиваючих» факторів природного характеру, які посилюють збуджуючі процеси (зокрема стан алкогольного сп`яніння тощо).
 
З метою подальшого подання клопотання про призначення комплексної почеркознавчої та посмертної судово-психіатричної експертизи вона звернулася до суду з клопотанням про виклик до суду судового експерта, яка проводила судову почеркознавчу експертизу, оскільки пояснення та відповіді експерта могли б допомогти її представнику у формулюванні питань комплексної експертизи та були б враховані експертами при проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Окрім того, відповіді експерта були б вирішальними для заявлення нею клопотання про проведення посмертної судово-психіатричної експертизи в умовах відсутності історії хвороби заповідача.
 
Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про виклик експерта в судове засідання, оскільки питання щодо властивостей та проявів внутрішніх збиваючих факторів природнього характеру, що діяли на ОСОБА_3 в момент підписання ним заповіту, є загальною характеристикою внутрішнього стану особи, яка підписувала заповіт, відноситься до компетенції експерта-почеркознавця і тісно пов'язане з предметом позову.
 
В оскаржуваних рішеннях неповно наведені обставини щодо перебігу хвороби ОСОБА_3 .  
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою судді Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали з Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська.
 
27 листопада 2019 року справа № 200/23453/15-ц  надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Пунктом 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IXустановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
Тому у тексті цієї постанови норми ЦПК України наводяться в редакції, яка була чинною станом на 07 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. 
 
Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що позивач ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_3 
ОСОБА_3 перебував із  ОСОБА_2 у зареєстованому шлюбі з 15 листопада 1986 року. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 1993 року шлюб між ними було розірвано.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
За життя, 16 листопада 2007 року, ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Поповою І. В., яким заповів усе належне йому майно ОСОБА_2 .
Суди встановили, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до смерті останнього проживали в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . 
За життя ОСОБА_3 зловживав алкогольними напоями, у зв`язку з чим знаходився під диспансерно-динамічним наглядом у лікаря-нарколога з діагнозом: «Психічні та поведінські розлади в результаті вживання алкоголю. Синдром залежності». Був знятий з обліку 31 грудня 2009 року у зв`язку з відсутністю відомостей.
З виписки з амбулаторної картки хворого ОСОБА_3 1953 року народження вбачається, що хворий знаходиться на обліку за місцем проживання у невропатолога, хворіє з 2008 року.
Відповідно до довідки Комунального закладу «Дніпропетровська міська поліклініка № 1» ОСОБА_3 на обліку у лікаря-психіатра не перебував.
ОСОБА_1 05 жовтня 2015 року звернулась до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В. О. із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Також із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ОСОБА_3 24 квітня 2015 року звернулася ОСОБА_2 .
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 посилалася на те, що оскаржуваний заповіт був вчинений ОСОБА_3 в той час, коли він не усвідомлював значення своїх дій унаслідок зловживання алкогольними напоями та перебував у нездоровому психічному стані.
 
Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2017 року за клопотанням позивача була призначена судова посмертна почеркознавча експертиза.
 
Згідно з висновком судового експерта № 2044-17 за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи від 30 серпня 2017 року рукописний текст та підпис від імені ОСОБА_3 в заповіті, викладеному і в нотаріальному бланку, і в другому примірнику, а також в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій, виконані однією особою, під впливом ймовірно внутрішніх «збиваючих» факторів природного характеру, які посилюють збуджуючи процеси (зокрема стан алкогольного сп`яніння тощо).
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.
 
Частиною третьою статті 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
 
Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
 
Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
 
Частиною другою статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
 
Відповідно до частин першої - третьої статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
 
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу.
Статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначена презумпція психічного здоров`я, суть якої полягає в тому, що кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
 
Тобто, для визначення тимчасового стану особи, при якому вона внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих станів не може розуміти значення своїх дій та керувати ними у момент укладення нею правочину, необхідне обов`язкове призначення судово-психіатричної експертизи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.
 
Для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме в момент укладення заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) виклав висновок про застосування норми права, відповідно до якого підставою для визнання правочину недійсним згідно частини першої статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.
 
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 13 травня 2019 у справі № 372/830/17-ц (провадження № 61-39444св18), від 22 травня 2019 року у справі № 234/9293/14-ц (провадження № 61-2968св19) та від 06 лютого 2020 року у справі № 495/538/16-ц (провадження № 61-43716св18).
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 16 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). 
 
Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Призначення експертизи судом є обов`язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: 1) характер і ступінь ушкодження здоров`я; 2) психічний стан особи; 3) вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати.
 
Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів.
 
Висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (постанова Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року у справі № 6-9цс12).
 
Обов`язковість вимог статті 105 ЦПК України щодо призначення судово-психіатричної експертизи при вирішенні спору про визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України вказує на те, що саме висновок експерта в цьому випадку є належним доказом медичного характеру в розумінні статті 77 ЦПК України .
 
Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
 
Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Під час розгляду справи у суді першої інстанції учасники справи не зверталися до суду з клопотанням про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи для з`ясування психічного стану ОСОБА_3 на момент вчинення оскаржуваного правочину.
 
Суд апеляційної інстанції в судовому засіданні 09 липня 2019 року роз`яснив учасникам справи їх право на звернення до суду з відповідним клопотанням про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи та оголосив перерву для того, щоб представник позивача оформив зазначене клопотання належним чином.
Однак в наступному судовому засіданні у справі представник позивача не заявила клопотання про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи.
 
Встановивши, що позивач не довела за допомогою належних та допустимих доказів ту обставину, що ОСОБА_3 під час підписання оспорюваного заповіту не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, суди дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судами норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, і стосуються переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно зі статтею 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті   і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                      ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін.

 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 червня 2018 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 17 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,                 є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
  Головуючий	  М. Ю. Тітов  	
Судді:	В. С. Жданова   В. М. Ігнатенко   С. О. Карпенко   В. А. Стрільчук