КИЇВСЬКИЙ   АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД
      
єдиний унікальний номер справи №757/33195/19-ц
номер апеляційного провадження: 22-ц/824/6380/2020
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М                          У К Р А Ї Н И
 
            10 листопада  2020 року  Київський апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
                         судді-доповідача        -          Білич І.М.
                        суддів                          -          Лапчевської О.Ф., Немировської О.В.  
                         при секретарі              -           Кемському В.В.          
                        
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Малиновського Павла Анатолійовича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця», на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року, ухвалене під головуванням судді Печерського районного суду м. Києва Остапчук Т.В.,
у цивільній справі № 757/33195/19-ц за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за не використану щорічну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати,-
 
                                                в с т а н о в и л а:
 
У червні 2019 року  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості із заробітної плати (у тому числі грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку), середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсацію втрати частини грошових доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати.
 
Обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 19 травня 2011 року перебувала у трудових відносинах з ДП «Донецька залізниця», а з 01.08.2016 року, у зв`язку з реорганізацією ДП «Донецька залізниця», дію її трудового договору було продовжено в структурному підрозділі ПАТ «Українська залізниця». 07 червня 2017 року позивачку звільнено за п. 1 ст. 36 КЗпП України відповідно до наказу № 1212/ДН-ос від 01 червня 2017 року, про що свідчать записи у трудовій книжці. У день звільнення ОСОБА_1 була нарахована, але невиплачена заробітна плата, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у загальному розмірі 27 140,99 грн. Невиплата вказаних сум з вини відповідача є також підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 116 357,88 грн. та компенсації втрати частини грошових доходів, у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, в розмірі 4 309,71 грн.
 
Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 02 грудня 2019 року позов задоволено частково. Стягнуто з АТ  «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати в сумі 24 528 гривень 27 копійок, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 07 червня 2017 року по 30 листопада 2018 року в розмірі 69 500 гривень 76 копійок та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати у розмірі 3905 гривень 23 копійок.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Не погодившись з рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким в позові відмовити повністю з підстав відсутності  вини відповідача у не проведені повного розрахунку з позивачем при звільненні, а також не доведення позивачем розміру заборгованості через відсутність первинної бухгалтерської документації.
 
Зазначаючи, що судом не враховано висновок Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов`язків передбачених законодавством України про працю при вивільнені працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили)  відносно ПАТ «Українська залізниця», яким засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійснені господарської діяльності вказаного товариства на території не підконтрольній українській владі. 
Також послався на те, що заборгована заробітна плата за липень 2016 року підлягає виплаті безпосереднім роботодавцем ОСОБА_1 на той час - ДП «Донецька залізниця», яке на даний момент не припинене, а отже АТ «Українська залізниця» ще не набула статусу правонаступника. 
 
Представником позивача адвокатом Камінською Д.В. було подано відзив на апеляційну скаргу, в якому  зазначалось про  необґрунтованість доводів апеляційної скарги. У зв`язку з чим апеляційну скаргу просила суд залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Сторони, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судове засідання не з'явилися, поважність неявки суду не повідомили, у зв'язку з чим колегія суддів провела розгляд справи за їх відсутності в силу положень ст. 372 ЦПК України.
 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб що з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що подана апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з  наступного.
 
Так, судом при розгляді справи було встановлено, що відповідно до записів у трудовій книжці, ОСОБА_1 наказом від 30.04.1987 була прийнята на роботу до Обчислювального центру Донецької залізниці (з 01.11.2006 року - інформаційно-обчислювальний центр ДП «Донецька залізниця») на посаду оператора. 
19.05.2011 року згідно з наказом 177/ос від 19.05.2011 р. переведена інженером другої категорії.
Згідно наказу № 1/ос від 20.07.2016 року у зв`язку з реорганізацією Державного підприємства «Донецька залізниця» з працівниками ІОЦ ДП «Донецька залізниця» на підставі їх заяв, у тому числі ОСОБА_1 , продовжено з 01.08.2016 року дію безстрокових трудових договорів у виробничому підрозділі «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».
Тобто, судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала в трудових відносинах з ПАТ «Українська залізниця» з серпня 2016 року.
 
Наказом виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» від 17 березня 2017 року № 19/ІОЦ встановлено початок простою з 08-00 год. 20 березня 2017 року для всіх працівників виробничого підрозділу «Інформаційно-обчислювальний центр». На весь період простою працівникам в табелі обліку використання робочого часу наказано проставляти літерний код «П». Оплату за час простою не з вини працівників провести з розрахунку двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу) за весь час простою згідно графіку роботи.
07.06.2017 року згідно з наказом №1212/ДН-ос від 01.06.2017 року позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін без проведення остаточного розрахунку.
Постановою КМУ «Про деякі питання акціонерного товариства «Українська залізниця» від 31 жовтня 2018 р. № 938, змінено тип публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з публічного на приватне та перейменовано його в Акціонерне товариство «Українська залізниця». 
 
Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що АТ «Українська залізниця» порушено вимоги трудового законодавства при проведенні розрахунку зі звільненим працівником, а обставини, що виключають відповідальність роботодавця за вказані порушення - відсутні.
Однак, погодитися з таким висновком у повному обсязі колегія суддів не може, з огляду на наступне.
 
Так, згідно із ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами.
Аналогічні положення передбачені й в ст. 21 Закону України «Про оплату праці».
Згідно з ч.1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.
У звязку з захопленням 17 березня 2017 року невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця» розташованих зокрема у м. Донецьку, у відповідача  з 17  березня 2017 року відсутній доступ до документації підприємства ( кадрової, первинної, технічної, договірної, податкової, архівної, тощо) до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю.
За цим фактом у відповідності до заяви відповідача порушено кримінальне провадження за ознаками ст. 341 КК України ( захоплення державних або громадських будівель чи споруд).
 
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
  На час  апеляційного перегляду справи, колегія суддів  вважає за  необхідне застосувати норми права до спірних правовідносин, які регулюють спірні правовідносини сторін з урахуванням висновків  Верховного Суду ( постанова від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 ( провадження № 61 -9549 св19)), у зв`язку з чим  постановлене рішення суду першої інстанції не можна визнати таким, що постановлено з дотриманням норм матеріального права виходячи з наступного. Воно підлягає скасуванню з постановленням нового рішення.
 
Згідно із ст. 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Статтею 47 КЗпП України передбачено обов`язок власника або уповноваженого ним органу в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року у справі № 910/5953/17 ( провадження № 12-98гс19) висловила правову позицію, що АТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Донецька залізниця» з дати державної реєстрації АТ «Укрзалізниця» - 21 жовтня 2015 року.
Відтак, позивач звертаючись до суду з позовом вказувала на те, що саме відповідач як правонаступник ДП «Донецька залізниця» повинен сплатити їй заборгованість по заробітній платі яка виникла за липень 2016 року в сумі 5730, 36 гривень.
Колегія суддів вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заборгованості по невиплаті  заробітної плати за липень 2016 року. 
Відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Статтею 110 КЗпП України встановлено, що при  кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений  ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; сума заробітної плати; сума заробітної плати, що належить до виплати.
Тобто заробітна плата виходячи з положень КЗпП України, Закону України «Про оплату праці» виплачується за умови виконання працівниками своїх функціональних обов`язків на підставі укладеного трудового договору з дотриманням установленої правилами внутрішнього трудового розпорядку тривалості щоденної ( потижневої) роботи за умови провадження підприємством господарської діяльності.
Нарахування та виплата заробітної плати працівникам провадиться на підставі документів первинного обліку праці та заробітної плати; штатний розклад, розцінки та норми праці, накази та розпорядження ( на виплату премій, доплат, надбавок, тощо) табель обліку використаного часу, розрахункова - платіжна відомість.
 
Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.3 ч.4 цієї статті, ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Таким  чином при з`ясуванні, якими  доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд  повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом.
Згідно положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.
 
Відповідно до  ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають  значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність  конкретного  доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають право  бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть  підтверджуватися іншими засобами доказування ( ч. 1 ч. 3 ст. 77, ч. 2 ст. 78 ЦПК України).
Позивачем на підтвердження заявлених вимог  було надано до суду  в додатках відомості і табелі робочого часу, які не можуть бути належними та допустимими  доказами по справі, так як не містять у собі підпису уповноважених посадових осіб, печатки організації. Розрахунок належних суд до сплати при звільненні, як і розрахунок компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням  термінів її виплати, та копія розрахунку заробітної плати за 2016, 2017 роки не містить у собі підпису самого позивача. Відтак їх не можна вважати такими, що  підтверджують наявність заборгованості по заробітній платі підприємства  перед позивачем у зазначеному нею розмірі.
 
 При цьому, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували  нарахування позивачу заробітної плати  за квітень-липень 2017 року.
Сам по собі факт звільнення позивача з АТ «Українська залізниця» не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах ( правовий висновок Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2019 року у справі № 408/2445/17-ц (провадження № 61-36644св18).
 
  Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_1 наказ про звільнення не оскаржувала, тобто фактично погодилась із ним у повному обсязі.
    Хоча, відповідно до ч. 1 ст. 233 КзПП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.
 
Разом з тим, як зазначено у наказі про звільнення ОСОБА_1 від 01.06.2017 року, ПАТ «Українська залізниця» при звільненні повинно було виплатити останній компенсацію за невикористані 35 днів відпустки.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Доказів виплати зазначених сум позивачеві скаржник суду не надав.
Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що у цій частині ПАТ «Українська залізниця» порушило права позивачки, оскільки відповідно до наявних у матеріалах справи доказах не виплатило ОСОБА_1 належну їй компенсацію за 35 днів відпустки, що зазначені у наказі про звільнення від 01.06.2017 року та згідно розрахунку оплати відпустки (а.с. 44) становлять 10 947,65 грн., у зв`язку із чим у цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню.
 
Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не скасовує обов`язків роботодавця, визначених ст.ст. 47, 116 КЗпП України, та не передбачає особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст.116 КЗпП України.
Відповідно до ст. 10 Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсацію за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства.
Відповідно до ст.617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.
Пунктом  1 ч.1 ст. 263 ЦК України визначено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія.
Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків.
 
Відповідно до ст.117 КЗпП підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника.
Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно АТ «Укрзалізниця», засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьку.
 
 З 20 березня 2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно АТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі на території Донецької області, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів про затвердження та введення в дію штатного розпису, особових справ працівників. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання АТ «Укрзалізниця», регіональною філією «Донецька залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, статей 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентними умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язаної сторони за трудовим договором.
Отже, враховуючи вищевикладені обставини суд апеляційної інстанції  вважає доводи відповідача про те, що з 20 березня 2017 року виникли обставини, які відповідач не міг передбачити чи відвернути, та у період існування яких останній об`єктивно, з незалежних від нього причин був позбавлений можливості виконати зобов`язання, передбачені умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язки згідно із законодавчими та іншими нормативними актами щодо своїх працівників, у тому числі щодо позивача,  - такими що знайшли своє підтвердження.
 
Щодо позовних вимог про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
 
Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).
Відповідно до п.2 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159, компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року.
Згідно п. 4 Порядку сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого  грошового  доходу  за  відповідний  місяць   (після утримання  податків  і  обов`язкових  платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для  визначення  суми компенсації, поділений на 100.
 
За таких обставин, враховуючи встановлений апеляційним судом розмір заборгованості відповідача перед позивачем з оплати не використаної відпустки, як складової фонду додаткової заробітної плати згідно положень Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату №5 від 13.01.2004 року, а також період не проведення розрахунку (з 07.06.2017 року по 10.11.2020 року), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2 794,90 грн.
 
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; неправильне застосування норм матеріального права.
 
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів вважає, що  рішення суду, як  таке, що постановлено з неправильним застосування норм матеріального права, підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку та компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.      
 
Керуючись ст.ст. 368, 372, 374,376,381-384, 387   ЦПК України, колегія суддів,-
 
п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу Малиновського Павла Анатолійовича, який діє в інтересах Акціонерного товариства «Українська залізниця», задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 грудня 2019 року скасувати та прийняти нову постанову, за якою;
 Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» задовольнити частково. 
Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5, код ЄДРПОУ 40075815) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП, НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 10 947,65 грн. та компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати в сумі 2 794,90 грн.
У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
 
Повний текст постанови складено 16 грудня  2020 року.
 
            Суддя-доповідач:         
 
Судді: