ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/8812/20  Номер провадження 22-ц/814/2471/20	Головуючий у 1-й інстанції Гольник Л.В.  Доповідач ап. інст. Кузнєцова О. Ю.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.
суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М.
секретар Гнатюк О.С.

імена (найменування) сторін:
позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ІНФОРМАЦІЯ_1 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави, постановлену 02 жовтня 2020 року у складі судді Гольник Л.В.
по справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення сум невиплаченої заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В :
У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом та просила стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_2 середній заробіток за період з 14 березня 2016 року по 30 вересня 2020 року у розмірі 276 741,36 грн.
В обґрунтування позовних вимог вказувала, що відповідно до наказу від 12 березня 2016 року № 21 її було звільнено з посади провідного спеціаліста відділення соціального забезпечення ІНФОРМАЦІЯ_2 у зв`язку із призовом на військову службу на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України.
Вважає, що в силу положень ч. 3 ст. 119 КЗпП України за нею мала бути збережена середня заробітна плата, проте, відповідачем відповідні виплати безпідставно не здійснювались.
Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2020 року у відкритті провадження у справі відмовлено.
Ухвала суду вмотивована тим, що дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Не погодившись із вказаною ухвалою, її в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 , просила скасувати її, а справу направити до місцевого суду для продовження розгляду, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.
Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвала місцевого суду повною мірою відповідає вказаним вимогам.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з Полтавським обласним військовим комісаріатом.
06 травня 2010 року за результатом конкурсу ОСОБА_1 була призначена на посаду державної служби «спеціаліст 1 категорії» в Полтавському обласному військовому комісаріатіт за результатом конкурсу. У цей же день ОСОБА_1 було прийнято присягу державного службовця (а.с. 40).
У подальшому, в ході просування по службі, 11 лютого 2015 року ОСОБА_1 було переведено на посаду провідного спеціаліста та присвоєно 11 ранг державної служби (а.с. 37).
Положення ст. 41 ЗУ «Про державну службу», в редакції, чинній на час переведення, визначають, що переведення державного службовця здійснюється без обов`язкового проведення конкурсу.
Таким чином, той факт, що на посаду провідного спеціаліста ОСОБА_1 була призначена не за результатом конкурсу, не свідчить, про те, що у зв`язку з переведенням державна служба була припинена.
При цьому, саме з посади державної служби «провідний спеціаліст» ОСОБА_1 і було звільнено на підставі наказу від 12 березня 2016 року № 21. 
Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
Згідно із частиною першою статті 17 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій.
Суб`єкт владних повноважень - це орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України). 
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. 
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади. 
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо. 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій. 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. 
Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень. 
Одним із критеріїв розмежування справ цивільної й адміністративної юрисдикції є суб`єктний критерій.
За змістом пункту 2 частини другої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.
У пункті 15 частини першої статті 3 КАС України у редакції, що діяла до 15 грудня 2017 року, закріплено, що публічною службою є діяльність на державних політичних посадах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, дипломатична служба, інша державна служба, служба в органах Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. 
Аналогічні положення містяться у пункті 17 частини першої статті 4 КАС України у редакції від 03 жовтня 2017 року. 
Відповідно до пункту 17 частини першої статті 4 КАС України (у редакції від 03 жовтня 2017 року) публічна служба - це діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування. Законодавець урегулював питання, пов`язані з прийняттям (обранням, призначенням) громадян на публічну службу, її проходженням та звільненням з публічної служби (припиненням), спеціальними нормативно-правовими актами.
Предметом судового розгляду у цій справі є вимога звільненого державного службовця щодо виплати середнього заробітку у зв`язку із звільненням з посади державного службовця. 
З огляду на вказане можна зробити висновок, що спір виник після звільнення публічного службовця з посади, однак пов`язаний з вирішенням питань, які стосуються його діяльності на публічній службі, такий спір має розглядатися за правилами адміністративного судочинства, незважаючи на те, що спірні правовідносини фактично виникли після припинення публічної служби, що було належним чином враховано місцевим судом.
Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.
Виходячи з викладеного, судова колегія дійшла висновку про те, що судом першої інстанції з`ясовано всі обставини та надано їм належну правову оцінку. Порушень норм матеріального та процесуального права, які б могли призвести до зміни чи скасування рішення місцевого суду, судовою колегією не встановлено.
Керуючись ст. 367, ст. 374 ч. 1 п. 1, ст. 375, ст. 382 ЦПК України, - 

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення. 
Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 02 жовтня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий:                                                        О.Ю. Кузнєцова 
Судді                                                                        С.А. Гальонкін
                                                                       Л.М. Хіль