ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 819/1350/17
адміністративне провадження № К/9901/8433/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Стеценка С.Г.,
суддів: Бучик А.Ю.,  Стрелець Т.Г., 
розглянувши в письмовому провадженні у касаційному порядку адміністративну справу № 819/1350/17
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Управління Держпраці у Тернопільській області
про визнання протиправним та скасування постанов
за касаційною скаргою Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017  року (головуючий суддя Подлісна І.М.) та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року (колегія у складі: головуючого судді Рибачука А.І., суддів: Багрія В.М., Старунського Д.М.)
В С Т А Н О В И В:
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
1. У серпні 2017 року Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - також ФОП ОСОБА_1 , позивач) звернулася до Тернопільського окружного адміністративного суду з позовом до Управління Держпраці у Тернопільській області (далі - також відповідач), в якому просила визнати протиправними та скасувати постанови відповідача про накладення штрафу від 25 квітня 2017 року № 99/19-01-40/172 та № 99/1/19-01-40/172.
2. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала про те, що оскаржувані постанови є протиправними, оскільки ОСОБА_2 , яка на час проведення позапланової перевірки посадовими особами Управління Держпраці в Тернопільській області була присутня в приміщенні магазину - кафетерію по АДРЕСА_1 , не працювала продавцем в цьому магазині та не здійснювала торгівлі в ньому, а заробітна плата ОСОБА_3 виплачена їй відповідно до відпрацьованих нею робочих днів, а відтак висновки відповідача щодо допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору та нарахування заробітної плати в розмірі нижчому, ніж встановлено чинним законодавством є протиправними.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
3. Тернопільський окружний адміністративний суд постановою від 18 вересня 2017  року в задоволенні позову Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - відмовив.
4. Львівський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 14 грудня 2017 року залишив без змін постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року.
5. Суди виходили з того, що дії відповідача є правомірними, оскільки на момент проведення перевірки дотримання ФОП ОСОБА_1 вимог трудового законодавства, нею не було укладено з ОСОБА_2 , яка виконувала обов`язки продавця у магазині - кафетерії по АДРЕСА_1 , трудового договору, чим порушено вимоги статті 24 Кодексу законів про працю України; що розмір виплаченої заробітної плати ОСОБА_3 був меншим аніж розмір мінімальної заробітної плати встановлений чинним законодавством.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
6. 24.01.2018 Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017 року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
7. В обґрунтування своїх вимог скаржниця зазначає про те, що відповідачем не надано доказів того, що вона допустила ОСОБА_2 до роботи без трудового договору. Пояснення ОСОБА_2 про те, що вона перебувала у магазині-кафетерії на прохання її подруги, жодними доказами у справі не спростовані. Суди виходили з того, що працівник був фактично допущений до роботи без оформлення трудового договору. Однак, працівник не може бути допущеним до роботи роботодавцем, який з ним не знайомий і не знає про його перебування в магазині, що не було взято до уваги судами попередніх інстанцій. Суди також не звернули увагу на письмові пояснення як ОСОБА_2 , так і позивачки, в яких йдеться, що допуск до роботи не мав місця. Разом з тим, скаржниця звернула увагу на те, що судами попередніх інстанцій безпідставно не прийнято до уваги надану позивачем постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 травня 2017 року у справі № 607/5100/17, якою закрито провадження у справі про притягнення ФОП ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 41 КУпАП за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.
ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ ТА КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
8. 24.01.2018 в автоматизованій системі документообігу Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зареєстровано вказану касаційну скаргу.
9. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.01.2018 визначено колегію суддів для розгляду касаційної скарги у складі судді-доповідача Смоковича М.І., суддів: Білоуса О.В., Стрелець Т.Г.
10. Ухвалою Верховного Суду від 26.01.2018 відкрито касаційне провадження у справі.
11. У зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати суддів Білоуса О.В. та Стрелець Т.Г. (Рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20.05.2019 № 14), що унеможливлює їх участь у розгляді, зокрема, зазначеної касаційної скарги, розпорядженням Заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30.10.2019 призначено повторний автоматизований розподіл, зокрема справи № 819/1350/17.
12. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2019, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Смокович М.І., судді: Білак М.В., Губська О.А., справу передано головуючому судді.
13. Оскільки, згідно рішення зборів суддів Верховного Суду в Касаційному адміністративному суді від 20 травня 2019 року № 14, судді Смокович М.І., Білак М.В., Губська О.А., входять до складу Судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян, внаслідок чого ці судді не наділені повноваженнями розглядати спори, які не віднесені до спеціалізації цієї палати, вказаними суддями заявлено самовідводи, які обґрунтовані порушенням порядку визначення суддів для розгляду справи, встановленого статтею 31 КАС України, а саме, без урахування спеціалізації.
14. Ухвалою Верховного Суду від 31.10.2019 заяви суддів Смоковича М.І., Білак М.В., Губської О.А. про самовідвід задоволено. Відведено суддів Смоковича М.І., Білак М.В., Губську О.А. від розгляду вищезазначеної касаційної скарги, та передано касаційну скаргу у справі № 819/1350/17 (провадження К/9901/8433/18) до секретаріату Касаційного адміністративного суду для визначення складу суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України, Положенням про автоматизовану систему документообігу суду та Тимчасовими засадами використання автоматизованої системи документообігу суду.
15. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.11.2019, визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Стеценко С.Г., судді: Стрелець Т.Г., Тацій Л.В., справу передано головуючому судді.
16. У зв`язку з відпусткою судді Тацій Л.В. відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 серпня 2020 року на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від 12 серпня 2020 року № 1461/0/78-20 здійснено за допомогою автоматизованої системи заміну судді Тацій Л.В. та визначено такий склад колегії суддів: головуючий суддя Стеценко С.Г., судді: Стрелець Т.Г., Рибачук А.І.
17. У зв`язку з постановленням Верховним Судом 24 листопада 2020 року ухвали про відведення судді Рибачука А. І. , на підставі розпорядження в. о. заступника керівника апарату від 25 листопада 2020 року № 2289/0/78-20, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2020 року визначено колегію суддів для розгляду цієї справи у складі головуючого судді Стеценка С. Г., суддів: Бучик А. Ю., Стрелець Т. Г.
18. Ухвалою Верховного Суду від 12.08.2020 справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження з 13.08.2020.
СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ
19. На підставі наказу від 11 квітня 2017 року № 259 «Про проведення позапланової перевірки ФОП ОСОБА_1 » та направлення про проведення такої перевірки від 11  квітня 2017 року № 123 відповідачем здійснено перевірку щодо дотримання ФОП ОСОБА_1 законодавства про працю, за результатами якої були складені акт відвідування об`єкта перевірки від 12 квітня 2017 року та акт перевірки додержання суб`єктами господарювання законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування від 13 квітня 2017 року № 19-01-40/172, відповідно до яких посадовими особами Управління Держпраці в Тернопільській області був виявлений факт неоформлення позивачем найманого працівника та нарахування заробітної плати в розмірі нижчому, ніж встановлений чинним законодавством розмір мінімальної заробітної плати.
20. 25 квітня 2017 року за наслідками розгляду вищевказаного акту перевірки заступником начальника Управління Держпраці в Тернопільській області Ващуком С.Я. прийнято постанови № 99/19-01-40/172 та № 99/1/19-01-40/172 про накладення на позивача штрафу у розмірі 96000 грн та 32000 грн.
21. Не погодившись з вказаними постановами відповідача, вважаючи їх протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
22. За приписами ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
23.  Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю України (далі - КЗпП України).
24. Згідно з ч. 1 ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
25. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
26. Відповідно до ч. 1 ст. 259 КЗпП України, державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами-підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
27. За приписами ст. 1 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності», державний нагляд (контроль) - діяльність уповноважених законом центральних органів виконавчої влади, їх територіальних органів, державних колегіальних органів, органів виконавчої влади Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування в межах повноважень, передбачених законом, щодо виявлення та запобігання порушенням вимог законодавства суб`єктами господарювання та забезпечення інтересів суспільства, зокрема належної якості продукції, робіт та послуг, допустимого рівня небезпеки для населення, навколишнього природного середовища.
28. Процедуру проведення Державною інспекцією України з питань праці та її територіальними органами перевірок додержання законодавства з питань праці встановлено Порядком проведення перевірок посадовими особами Державної інспекції України з питань праці та її територіальних органів, затвердженим наказом Міністерства соціальної політики України від 02 липня 2012 року № 390 (далі - Порядок) (був чинним на момент виникнення спірних правовідносин).
29. Відповідно до пункту 2 Порядку, право проведення перевірок мають посадові особи Держпраці України та її територіальних органів, які відповідно до своїх посадових обов`язків мають повноваження державного інспектора з питань праці (далі - Інспектор).
30. Пунктом 3 Порядку передбачено, що інспектор може проводити планові та позапланові перевірки, які можуть здійснюватися за місцем провадження господарської діяльності суб`єкта господарювання або його відокремлених підрозділів або у приміщенні органу державного нагляду (контролю) у випадках, передбачених Законом України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності». Позапланові перевірки проводяться за зверненнями фізичних та юридичних осіб про порушення суб`єктами господарювання вимог законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування та здійснюються за наявності згоди Держпраці України на їх проведення.
31. Відповідно до п. 4 Порядку, інспектор має право на проведення перевірки за наявності у нього службового посвідчення та направлення на перевірку.
32. Згідно з пунктом 7 Порядку, за результатами перевірки складається акт перевірки. У разі виявлення порушень законодавства про працю та загальнообов`язкове державне соціальне страхування вносяться приписи про усунення виявлених порушень, вживаються заходи щодо притягнення до відповідальності винних осіб згідно із вимогами чинного законодавства.
33. Системний аналіз наведених вище положень дає підстави дійти висновку, що        інспекційне відвідування        є формою державного нагляду за додержанням законодавства про працю, яке відноситься до повноважень відповідача та яке проводиться на підставі наказу та направлення. За результатами інспекційного відвідування складається акт і в разі виявлення порушень - виноситься припис. Якщо під час        інспекційного відвідування        встановлено факти використання праці неоформлених працівників, то вживаються заходи щодо притягнення об`єкта відвідування до відповідальності незалежно від усунення виявлених порушень.
34. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №2140/1828/18, від 19.09.2019 у справі №808/3092/17, від 11.12.2019 у справі №1340/5964/18.
35. За змістом ст. 21 КЗпП України, трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.
36. Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.
37. З аналізу чинного законодавства вбачається, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва.
38.  Укладення трудового договору передбачено у ст. 24 КЗпП України.
39. Відповідно до ч. 3 ст. 24 КЗпП України, працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
40. На виконання ч. 3 ст. 24 КЗпП України було прийнято постанову Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413, якою затверджено Порядок повідомлення Державній фіскальній службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу.
41. Відповідно до частин першої - другої статті 95 Кодексу законів про працю України, мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці.
42. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах.
43. Згідно з частиною четвертою статті 95 Кодексу законів про працю України, мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці.
44. Частиною першою статті 3-1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати.
45. Відповідно до частин третьої  шостої статті 3-1 Закону України «Про оплату праці», якщо нарахована заробітна плата працівника, який виконав місячну норму праці, є нижчою за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, роботодавець проводить доплату до рівня мінімальної заробітної плати, яка виплачується щомісячно одночасно з виплатою заробітної плати.
46. Якщо розмір заробітної плати у зв`язку з періодичністю виплати її складових є нижчим за розмір мінімальної заробітної плати, проводиться доплата до рівня мінімальної заробітної плати.
47. У разі укладення трудового договору про роботу на умовах неповного робочого часу, а також при невиконанні працівником у повному обсязі місячної (годинної) норми праці мінімальна заробітна плата виплачується пропорційно до виконаної норми праці.
48. Мінімальна заробітна плата у погодинному розмірі застосовується на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та у фізичних осіб, які використовують найману працю, у разі застосування погодинної оплати праці.
49. Статтею 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» встановлено, що у 2017 році мінімальна заробітна плата у місячному розмірі з 1 січня становить 3200 гривень, у погодинному розмірі з 1 січня - 19,34 гривні.
50.  Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_2 працює у позивача без укладання трудового договору і без повідомлення ДФС про прийняття працівника на роботу, що є порушенням частин першою третьої ст. 24 КЗпП та постанови КМУ №  413.
51. Факти допуску ОСОБА_2 до роботи без оформлення трудового договору та нарахування ОСОБА_3 заробітної плати в розмірі нижчому за законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати підтверджується вищевказаним актом відвідування об`єкта від 12 квітня 2017 року та актом перевірки від 13 квітня 2017 року № 19-01-40/172.
52. На момент проведення перевірки позивачем не було надано інспекторам праці документів про підтвердження належним чином оформлених трудових відносин або цивільно-правових договорів, які могли б свідчити про надання ОСОБА_2 послуг Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 , які споживаються в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності.
53.  З огляду на те, що фактичний допуск особи до виконання роботи в магазині-кафетерії по АДРЕСА_1 не спростовано позивачем у встановленому законом порядку, є вірним висновок судів попередніх інстанцій про наявність порушень з боку позивача вимог трудового законодавства, зокрема ч. 3 ст. 24 КЗпП України.
54.  При цьому, Верховний Суд вважає обґрунтованим висновок судів попередніх інстанцій щодо відхилення доводів позивача про те, що ОСОБА_2 є сторонньою особою та не допускалася до роботи в магазині-кафетерії по АДРЕСА_1 , оскільки таке твердження спростовується Актом інспекційного відвідування, а також тим, що після проведення перевірки позивачем було укладено з нею трудовий договір.
55.  Також судами попередніх інстанцій було з`ясовано, що 13.04.2017 відповідачем відносно позивача складений протокол про адміністративне правопорушення № 19-01-40/112 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КЗпП, який був надісланий для розгляду в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області.
56. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.05.2017 по справі № 607/5100/17 провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача закрито, у зв`язку з відсутністю в діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 41 КУпАП, тобто факту допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору не встановлено.
57.  Доводи касаційної скарги про те, що суди не застосували преюдицію у цій справі, колегія суддів вважає безпідставними та необґрунтованими, виходячи з такого.
58. Преюдиція - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
59. При цьому, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники адміністративного процесу не зобов`язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
60. Тобто, учасники адміністративного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої адміністративної, цивільної чи господарської справи.
61.  Водночас, для спростування преюдиційних обставин учасник адміністративного процесу, який ці обставини заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази. Ці докази повинні бути оцінені судом, що розглядає справу, у загальному порядку за правилами визначеними процесуальним законодавством.
62. При цьому, Верховний Суд наголошує, що спростування належними і допустимими доказами обставин, встановлених іншим судом у судовому рішенні, у даному випадку не порушує принципу верховенства права та правової визначеності як елемента верховенства права, а свідчить тільки про те, що Тернопільському міськрайонному суду Тернопільської області не було надано всіх належних доказів для розгляду справи по суті.
63. Ключовим правовим питанням, щодо якого виник спір, є можливість одночасного притягнення підприємця до відповідальності за ч. 2 ст. 265 Кодексу законів про працю України та ч. 3 ст. 41 Кодексу України по адміністративні правопорушення за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
64. Абзацом 2 ч. 2 ст. 265 КЗпП України встановлено, що юридичні та фізичні особи - підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі: фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) - у тридцятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, щодо якого скоєно порушення.
65. За змістом ч.ч. 3, 4 ст. 265 КЗпП України, штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.
66. Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
67.  Відповідальність за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту) передбачено також Кодексом України про адміністративні правопорушення, а саме: в ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), допуск до роботи іноземця або особи без громадянства та осіб, стосовно яких прийнято рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо надання статусу біженця, на умовах трудового договору (контракту) без дозволу на застосування праці іноземця або особи без громадянства - тягнуть за собою накладення штрафу на посадових осіб підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, від п`ятисот до однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
68. Тобто, ч. 2 ст. 265 КЗпП України і ч. 3 ст. 41 Кодексу про адміністративні правопорушення  України передбачено відповідальність для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту).
69. При цьому, штраф за ч. 2 ст. 265 КЗпП України є фінансовою санкцією, яка накладається постановою уповноваженої посадової особи Держпраці, що може бути оскаржена в судовому порядку, а штраф за ч. 3 ст. 41 Кодексу України про адміністративні правопорушення є адміністративною відповідальністю і накладається згідно із рішенням суду за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення.
70. У постанові Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №814/2156/16 визначено, що ключовою відмінністю цих двох статей є суб`єктний склад правопорушення. Завдяки цьому одночасно до відповідальності може бути притягнено юридичну особу як роботодавця (за ст. 265 КЗпП України) та посадову особу цієї юридичної особи (за ст. 41 КУпАП) за фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудових відносин. Однак, у разі притягнення до відповідальності фізичної особи-підприємця на підставі абзацу другого ч. 2 ст. 265 КЗпП і частини 3 ст. 41 КУпАП, повністю збігаються суб`єкт відповідальності і вид порушення (допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору).
71. Оскільки постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10.05.2017 по справі № 607/5100/17 позивачку до відповідальності не притягнуто за порушення ч. 3 ст. 41 КУпАП, натомість 25.04.2018 її притягнуто до відповідальності постановами Управління на підставі ч. 2 ст. 265 КЗпП України, то подвійне притягнення до відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення в даному випадку відсутнє.
72. Посилання ФОП ОСОБА_1 на те, що заробітна плата ОСОБА_3 виплачена їй з врахуванням законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати пропорційно до відпрацьованого нею часу, є необґрунтованим, оскільки заробітна плата мала бути виплачена ОСОБА_3 за фактично відпрацьований час (112 год.) з врахуванням погодинного розміру заробітної плати - 19.34 гривні (112 х 19.34 = 2166.08).
73. Оскільки позивачем було допущено вказані вище порушення вимог трудового законодавства, висновок судів попередніх інстанцій про наявність у відповідача підстав для винесення оскаржуваних постанов про накладення штрафу є правильним.
74. За встановлених обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
75. Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і зводяться до переоцінки встановлених судами обставин справи та незгоди з судовими рішеннями.
76. Оцінюючи наведені сторонами аргументи, Верховний Суд виходить з того, що всі аргументи скаржника, наведені в касаційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судами першої та апеляційної інстанцій, та їм була надана належна правова оцінка. Жодних нових аргументів, які б доводили порушення норм матеріального або процесуального права, у касаційній скарзі не зазначено.
77. За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення судів у цій справі є законними та обґрунтованими і не підлягають скасуванню, оскільки суди, всебічно перевіривши обставини справи, вирішили спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, в них повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи касаційної скарги їх не спростовують.
78. У відповідності до частини першої статті 350 КАС України,  суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.
Керуючись ст.ст. 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду, -
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Тернопільського окружного адміністративного суду від 18 вересня 2017  року та ухвалу Львівського апеляційного адміністративного суду від 14 грудня 2017 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді	С.Г. Стеценко А.Ю. Бучик   Т.Г. Стрелець