Постанова
іменем України
26 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 525/897/19
провадження № 51-746км20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                                          ОСОБА_1 ,
суддів                                                           ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання                           ОСОБА_4 ,
прокурора                                                               ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 липня
2020 року про повернення апеляційної скарги.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені касаційним судом обставини
За вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим і засуджено за ч. 1 ст. 121 КК
до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 2 ст. 185 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК
за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців.
Не погоджуючись з вироком місцевого суду, обвинувачений оскаржив його до Полтавського апеляційного суду, котрий ухвалою від 7 листопада 2019 року відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого.
У подальшому цей апеляційний суд ухвалою від 15 січня 2020 року залишив без задоволення апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , а вирок суду першої інстанції щодо нього – без змін.
Верховний Суд постановою від 20 травня 2020 року задовольнив касаційну скаргу захисника ОСОБА_7 , на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК скасував зазначену ухвалу апеляційного суду і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвалою від 29 травня 2020 року Полтавський апеляційний суд, керуючись статтями 396, 399 КПК, залишив без руху апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 
і надав строк для усунення недоліків.
У межах наданого строку обвинувачений звернувся з новою апеляційною скаргою. Проте її ухвалою судді Полтавського апеляційного суду від 14 липня 2020 року було повернуто скаржнику на підставі п. 1 ч. 3 ст. 399 КПК через пропуск установленого  п`ятнадцятиденного строку та недотримання вимог статей 396 і 407 цього Кодексу.
Як убачається з цього рішення, суддя апеляційного суду, оцінивши аргументи обвинуваченого, дійшов висновку, що ОСОБА_6 при повторному зверненні знову не дотримався вимог пунктів 4 і 5 ч. 2 ст. 396 КПК і не усунув раніше допущених недоліків скарги.
Вимоги касаційної скарги й узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати ухвалу апеляційного суду на підставі істотного порушення вимог кримінального процесуального закону і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Вказує на необґрунтованість висновків апеляційного суду про те, що подана апеляційна скарга не відповідала вимогам статті 396 КПК, що, на думку засудженого, підтверджується ухвалою Полтавського апеляційного суду про відкриття апеляційного провадження
від 7 листопада 2019 року. Крім того, зазначає, що вимоги ухвали від 29 травня
2020 року про залишення апеляційної скарги без руху виконав, на усунення зазначених недоліків у встановлений судом строк (22 червня 2020 року) надіслав нову апеляційну скаргу, в якій навів обґрунтування незаконності вироку Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 20 вересня 2019 року
в тому обсязі, в якому зміг, при цьому наголошував на необхідності призначення захисника, без допомоги якого не може захистити порушені, на його думку, права. ОСОБА_6 вважає, що наведені обставини свідчать про те, що його апеляційна скарга повернута незаконно, чим порушено його право на захист та права на доступ до правосуддя.
 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор не заперечував проти задоволення апеляційної скарги та вважав, що апеляційний суд проявив надмірний формалізм.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідача, доводи прокурора, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла до наступних висновків. 
Пунктом 1 ч. 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є, окрім іншого, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з ч. 1 ст. 412 КПК істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 439 КПК після скасування вироку або ухвали судом касаційної інстанції суд першої або апеляційної інстанції здійснює судове провадження згідно із загальними вимогами, передбаченими цим Кодексом, в іншому складі суду. При цьому згідно з ч. 2 зазначених положень вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді.
У разі призначення апеляційної скарги до розгляду, такий розгляд здійснюється згідно з правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК, колегіально у складі не менше трьох суддів з обов`язковим повідомленням сторін кримінального провадження (ч. 4 ст. 31, ч. 2 ст. 318, ч. 1 ст. 405 КПК).
У рішенні Європейського суду з прав людини від 8 січня 2008 року щодо прийнятності заяви № 32671/02 у справі «Скорик проти України» зазначено, що право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак ці обмеження не повинні впливати на користування правом у такий спосіб і до такої міри, що саму його суть буде порушено. Вони повинні відповідати законній меті,
і тут має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються,
та метою, якої намагаються досягнути.
В інших рішеннях Європейський суд з прав людини зазначав, що хоча право на оскарження може залежати від виконання формальних вимог, однак суди мають уникати зайвого формалізму, який підриває справедливість процесу. Занадто прискіпливе застосування процесуальних правил може зашкодити самій суті права на доступ до суду, особливо враховуючи важливість оскарження та ціну питання у провадженні для заявника, якого засуджено до тривалого строку позбавлення волі.
Проте вказаних вимог кримінального процесуального закону та практики Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції не дотримався.
Як убачається із матеріалів кримінального провадження, скасовуючи рішення Полтавського апеляційного суду з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд касаційної інстанції констатував порушення цим апеляційним судом права на захист засудженого ОСОБА_6 через ігнорування клопотання останнього про заміну захисника. У постанові від 20 травня 2020 року Верховний Суд надав указівку апеляційному суду провести новий апеляційний розгляд апеляційної скарги ОСОБА_6 , під час якого, враховуючи наведене, ухвалити справедливе рішення, яке відповідатиме вимогам статей 370 і 419 КПК.
Отримавши вказане кримінальне провадження, суддя-доповідач Полтавського апеляційного суду, визначений на підставі ст. 35 КПК,  замість вчинення підготовчих дій до апеляційного розгляду на виконання рішення суду касаційної інстанції відповідно до ст. 401 КПК, керуючись положеннями ст. 398 КПК, здійснив перевірку апеляційної скарги обвинуваченого на відповідність вимогам
ст. 396 цього Кодексу та, встановивши наявність перешкод для відкриття апеляційного провадження, залишив апеляційну скаргу без руху, а в подальшому повернув її.
Водночас у цьому випадку (після відкриття апеляційного провадження, проведення перегляду апеляційної скарги засудженого ОСОБА_6 та постановлення апеляційним судом процесуального рішення по суті, скасованого судом касаційної інстанції), такий підхід судді до апеляційної скарги слід визнати  неприйнятним, який не узгоджується з положеннями статей 404, 405, 434, 439 КПК.
Завдання, яке ставилося перед судом апеляційної інстанції касаційним судом, полягало в тому, щоб провести апеляційний розгляд із дотриманням прав обвинуваченого, зокрема права на захист, та постановити остаточне рішення по суті розгляду справи, яке би відповідало вимогам статей 370 і 419 КПК.
Ухвали ж апеляційного суду від 29 травня 2020 року та від 14 липня 2020 року суперечать завданням кримінального провадження (у частинах охорони прав та законних інтересів обвинуваченого і забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду), загальним засадам кримінального процесу (верховенство права, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя
та розумність строків), і фактично перешкодили засудженому реалізувати право на доступ до апеляційного суду, яке, крім іншого, гарантовано положеннями п. 8 ч. 1 ст.129  Конституції України.
Таким чином, суд апеляційної інстанції не виконав указівку касаційного суду,
не провів апеляційного розгляду та не поновив порушене право ОСОБА_6 
на захист, допустивши нове порушення права обвинуваченого на доступ до суду.
Наведені порушення кримінального процесуального закону відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК є істотними, вони перешкодили апеляційному суду ухвалити законне
й обґрунтоване рішення.
За таких обставин касаційна скарга засудженого ОСОБА_6 підлягає задоволенню, у зв`язку з чим оскаржену ухвалу апеляційного суду слід скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК, і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, який слід провести із виконанням вимог Кримінального процесуального закону, дотримуючись прав обвинуваченого, і постановити остаточне вмотивоване й обґрунтоване рішення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 задовольнити.
Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 14 липня 2020 року про повернення апеляційної скарги скасувати, призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню
не підлягає.
Судді:

 
ОСОБА_1                                      ОСОБА_2                                   ОСОБА_3