Постанова
Іменем України
 
21 грудня 2020 року
м. Київ
 
справа № 278/2134/17
провадження № 61-8681св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:
Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Грушицького А. І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 	
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року у складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С., Павицької Т. М.,
 
у справі за позовомОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та припинення права власності відповідача на 1/4 частку будинку та земельної ділянки,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та припинення права власності на майно.
Позовна заява мотивована тим, що 12 листопада 2010 року між нею та                  ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Сімейне життя між сторонами не склалося, спільне проживання неможливе, шлюбні відносини фактично припинені, до суду пред`явлено позов про розірвання шлюбу. Вироком Житомирського районного суду Житомирської області від 26 лютого 2018 року ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 125 КК України і призначено йому покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 грн.
За час шлюбу, завдяки її праці та грошовим коштам, вартість 1/2 частки житлового будинку та 1/2 частки земельної ділянки, розташованих по АДРЕСА_1 , які на праві приватної власності належать відповідачу на підставі: свідоцтва про право власності на житловий будинок від 27 березня 2009 року і державного акта на право власності на земельну ділянку від 07 червня 2007 року, істотно збільшилась. Таким чином, вона вважала, що вищевказане майно є спільним сумісним майном подружжя та підлягає поділу між подружжям. 
З урахуванням викладеного, ОСОБА_1 просила суд: визнати 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки загальною площею 0,21 га, що розташовані по АДРЕСА_1 та зареєстровані за ОСОБА_2 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; поділити вказане спільне сумісне майно подружжя, а саме: визнати право власності у рівних частках на 1/4 частку вищезазначених житлового будинку та земельної ділянки; припинити з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, право ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку та земельної ділянки з виплатою грошової компенсації у розмірі 1/4 від суми оціночної вартості майна - 407 628 грн; поділити між сторонами спільне сумісне майно, набуте за час шлюбу за спільні кошти, а саме: меблі, побутову техніку, посуд, люстри, постільну білизну та інші предмети домашнього вжитку.
 
Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій
Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня                  2018 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Визнано 1/2 частку житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/2 частку земельної ділянки площею 0,21 га, які розташовані по АДРЕСА_1 , об`єктами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_1 . 
Виділено ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у власність по 1/4 частці житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/4 частці земельної ділянки площею 0,21 га, які розташовані по АДРЕСА_1 припинивши право спільної сумісної власності подружжя на таке майно. 
Припинено право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/4 частку земельної ділянки площею 0,21 га, які розташовані по АДРЕСА_1 , з компенсацією такої частки майна на його користь за рахунок коштів ОСОБА_1 , внесених на депозитний рахунок суду, у розмірі 407 628 грн. 
У задоволенні іншої частини позову відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем набуто у власність спірне нерухоме майно до реєстрації шлюбу з позивачем. 13 серпня 2012 року ОСОБА_2 на підставі договору дарування частини житлового будинку подарував ОСОБА_1 1/2 частку спірного нерухомого майна, проте за цим договором поділ спільного сумісного майна не здійснено, оскільки вказаний правочин не містить посилання саме на таку природу правовідносин між його сторонами. Оскільки вартість спірного майна істотно збільшилась за час шлюбу між позивачем і відповідачем, тому за ОСОБА_1 слід визнати право власності на 1/4 частки спірних житлового будинку та земельної ділянки. Відповідача вироком суду притягнуто до кримінальної відповідальності за нанесення позивачу тілесних ушкоджень, а отже, такі обставини свідчать про те, що слід припинити право власності ОСОБА_2 на 1/4 частку у спірному майні з компенсацією цієї частки за рахунок ОСОБА_1 .
Постановою Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року апеляційна скарга ОСОБА_2 задоволена частково. 
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня              2018 року у частині задоволення позову ОСОБА_1 про припинення права власності ОСОБА_2 на 1/4 частку житлового будинку, господарських будівель і споруд та 1/4 частку земельної ділянки площею 0,21 га, які розташовані по                            АДРЕСА_1 , з компенсацією такої частки майна на його користь за рахунок коштів ОСОБА_1 , внесених на депозитний рахунок суду, у розмірі 407 628 грн скасовано, у задоволенні позову у цій частині відмовлено. 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Постановою Верховного Суду від 03 липня 2019 року касаційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 06 лютого 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд, визнаючи за позивачем право власності на 1/4 частки спірного нерухомого майна, не звернув уваги на те, що відповідачем на належній йому земельній ділянці до реєстрації з позивачем шлюбу, здійснено будівництво спірного житлового будинку, що підтверджується актом державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкту від 29 грудня 2008 року, свідоцтвом про право власності                  від 27 березня 2009 року виданим на ім`я ОСОБА_2 , яким підтверджено належність спірного житлового будинку саме останньому, право власності на                      нього 07 квітня 2009 року було зареєстровано у бюро технічної інвентаризації.  
Апеляційний суд належним чином не перевірив, якими саме доказами позивача підтверджено факт істотної збільшеності вартості будинку за рахунок її коштів чи трудових затрат, оскільки ОСОБА_2 вказував, що суд безпідставно послався на технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок від 29 листопада 2017 року, так як він, по-перше, не підтверджує, що саме за рахунок позивача збільшено вартість будинку, а по-друге, відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування частини житлового будинку від 13 серпня 2012 року, укладеного між ним та ОСОБА_1 , загальна площа житлового будинку становить 209,1 кв. м,  житлова площа 22,9 кв. м, тобто у вказаному технічному паспорті міститься помилка щодо житлової площі будинку.  
Також, збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. 
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 18 вересня            2018 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову               ОСОБА_1 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 37 481,74 грн понесених судових витрат.
Повернуто ОСОБА_1 внесені нею на депозитний рахунок Житомирського районного суду Житомирської області 407 628 грн.
Судове рішення мотивовано тим, що за клопотанням позивача у справі було проведено судову оціночно-будівельну експертизу.
Проте, наведений експертом перелік робіт не можна віднести до таких, що свідчать істотне збільшення спірного нерухомого майна як об`єкта, суттєву зміну його якісних характеристик, оскільки свідчить про проведення лише робіт, які можна віднести до поточного ремонту та облаштування комунікацій. Разом з тим, обома сторонами були надані численні фінансові документи про придбання будівельних матеріалів за спірний період. Ці документи видані на ім`я обох сторін. Висновок експерта ґрунтується лише на фотознімках, які містяться в матеріалах справи, та вказаних фінансових документах, що викликає сумнів в його достовірності.
При цьому, апеляційний суд зазначає, що клопотання про проведення експертизи, заявлене позивачем, стосувалося будинку та земельної ділянки в цілому. Проте, позов заявлено лише з приводу 1/2 їх частини. Тому висновок експерта не підтверджує, яка саме частина спірного будинку і земельної ділянки зазнали поліпшень. Не містить вказаний висновок і посилань на те, за рахунок чиїх коштів здійснені ці поліпшення та який розмір трудових чи грошових затрат на будівельні роботи понесено саме позивачем.
Крім того, відповідач на підставі договору дарування частини житлового будинку               від 13 серпня 2012 року подарував позивачу 1/2 частку спірного майна. У вказаному договорі зазначено, що будинок належить ОСОБА_2 , із чим погодилась позивач і зазначила, що обтяжень у використанні майна не встановлено; права третіх осіб на цей об`єкт нерухомого майна відсутні та судових спорів щодо належності цього нерухомого майна немає; сторони договору усвідомлюють, погоджуються та визнають, що цей договір робить недійсними усі інші зобов`язання між сторонами стосовно предмету договору (пункти 5.1, 5.3, 8.6 договору дарування частини житлового будинку від 13 серпня 2012 року). 
За наведених обставин та відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 376 ЦПК апеляційний суд прийшов до висновку, що судом першої інстанції неповно встановлені обставини справи, що призвело до ухвалення незаконного рішення.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У червні 2020 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржуване судове рішення і ухвалити нове рішення. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга  ОСОБА_1 мотивована тим, що суд апеляційної інстанції недоцільно порівнює вартість поліпшень із вартістю спірного майна та вказує на їх неістотність (24 %). За положеннями статті 62 СК України має значення лише істотність збільшення вартості майна внаслідок трудових та/чи грошових витрат подружжя. Отже, вартість спірного будинку та земельної ділянки після проведених з 14 серпня 2012 року по 01 січня 2017 року поліпшень збільшилась на 67,07 %, що встановлено судом.
Апеляційний суд помилково та безпідставно вважає факт збільшення житлової площі будинку таким, що не має місце, оскільки спростовується наданими доказами.
Разом з тим, суд належним чином не обґрунтував своїх висновків щодо відхилення як доказу висновку проведеної у справі судової будівельно-технічної експертизи, чим порушив норми статті 110 ЦПК України.
Суд апеляційної інстанції не взяв до уваги висновки викладені: у постанові Верховного Суду від 25 травня 2019 року у справі № 1512/17004/2012, в якій зазначено, що право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених статтею 62 СК України, з урахуванням частини, яка належала одному із подружжя на праві особистої приватної власності; у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 457/906/17 в якій зазначено, що: при перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи; у постанові Верховного Суду                                від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц в якій зазначено, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу, суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження.
Крім того, ОСОБА_2 не надав суду достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про фактично понесені витрати на професійну правничу допомогу.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У серпні 2020 року ОСОБА_2  подав відзив на касаційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, посилаючись на те, що поділ спільного сумісного майна здійснено не було і яка частина в будинку кому належить не визначено, тому твердження позивача про здійснені поліпшення лише частки відповідача недоцільні, оскільки ремонтні роботи проводились у всьому будинку. Загалом, позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог.
ОСОБА_2 вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 до нього є безпідставними, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду, з урахуванням висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у даній справі, є законним та обґрунтованим.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 30 червня            2020 року відкрито провадження у цій справі та витребувано її матеріали із Житомирського районного суду Житомирської області. У задоволенні заяви               ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року відмовлено.
14 липня 2020 року справа № 278/2134/17 надійшла до Верховного Суду.
У липні 2020 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду заяву про зупинення виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 05 серпня 2020 року заяву ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року задоволено. Зупинено виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року до закінчення касаційного провадження.
Відповідно до підпунктів 2.3.25 та 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України, розділу 4.2 Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду та визначення  складу суду у Верховному Суді, затверджених постановою Пленуму Верховного Суду від 14 грудня 2017 року № 8 та рішень зборів суддів Касаційного цивільного суду від 03 грудня 2020 року № 10 «Про внесення змін до рішення зборів суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 20 травня 2019 року                № 3», у справі призначено повторний автоматизований розподіл судових справ в частині зміни суддів, які не входять до складу постійної колегії суддів.
Доповідачем у цій справі відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Литвиненко І. В., у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду Висоцької В. С.,  Грушицького А. І.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку від 07 червня 2007 року ОСОБА_2 на праві власності належить земельна ділянка площею                  0,21 га, яка знаходиться у с. Перлявка Житомирського району Житомирської області, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку.
Актом державної приймальної комісії від 29 грудня 2008 року прийнято до експлуатації закінчений будівництвом двоповерховий житловий будинок (загальною площею                    129 кв. м, житловою площею 22,9 кв. м, кількість кімнат - 1) із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 .
27 березня 2009 року ОСОБА_2 видано свідоцтво про право власності, на підставі якого останньому на праві приватної власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 . Право власності на будинок зареєстровано у бюро технічної інвентаризації 07 квітня                    2009 року.
12 листопада 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб.
Взамін свідоцтва про право власності від 27 березня 2009 року згідно з рішенням виконавчого комітету Корчацької сільської ради Житомирської області від 15 грудня 2011 року ОСОБА_2 видано свідоцтво від 04 травня 2012 року, яким посвідчувалося, що житловий будинок АДРЕСА_1 , у цілому на праві приватної власності належить йому. 
На підставі договору дарування частини житлового будинку від 13 серпня 2012 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 .
Відповідно до договору дарування від 13 серпня 2012 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_1 1/2 частку земельної ділянки, розташованої по АДРЕСА_1 .
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав. 
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування.
Відповідно до частини першої статті 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.
Для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик.
Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта.
Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, яке є особистою приватною власністю одного із подружжя, у придбанні (набутті) майна. Якщо в придбанні (будівництва) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю.
Наведене узгоджується із правовим висновком, зробленим Верховним Судом України у постанові від 08 листопада 2017 року в справі № 6-1447цс17.
За таких обставин, для застосування передбачених статтею 62 СК України правил і наслідків, позивач має довести перед судом, крім іншого, факт збільшення вартості майна та істотність такого збільшення. Належними доказами на підтвердження цих обставин є документи, які нададуть змогу зробити порівняльний аналіз вартості спірного майна до моменту збільшення його цінності та після цього.
Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, на частку майна, яка істотно збільшилась внаслідок умов, передбачених цим законом.
У постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 214/6174/15-ц (провадження                           № 14-114цс20) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за змістом постанови Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-1447цс17 істотність збільшення вартості майна одного із подружжя передбачає, що частка первинної власності стає незначною, співмірно малою за остаточною ціною. Збільшення вартості майна внаслідок коливання курсу валют, зміни ринкових цін та інші чинники не співвідносяться з обсягом грошових чи трудових затрат у майно, тобто вирішальне значення мають шляхи та способи збільшення такої вартості, яка має бути доведена тим з подружжя, хто претендує на таке майно.
Тобто застосування вказаних норм не виключає можливості визнання права спільної сумісної власності на об`єкт права особистої приватної власності одного з подружжя з подальшим визначенням часток при поділі такої власності лише з урахуванням особистих і спільних майнових та трудових затрат кожного з подружжя.
Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до вимог статті 110 ЦПК висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом принципу верховенства права.
Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства,  вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Тобто саме на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
Тобто Верховний Суд не має права встановлювати обставини справи і оцінювати докази.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з висновком експертизи                            від 23 березня 2020 року № 183/03-2020 вартість поліпшень, проведених у спірному житловому будинку та земельній ділянці в період з 14 серпня 2012 року (після договору дарування) до 01 січня 2017 року становить 464 436 грн.
Дійсна вартість спірних житлового будинку та земельної ділянки станом на 13 серпня 2012 року становила 630 000 грн.
Дійсна (ринкова) вартість спірних житлового будинку та земельної ділянки на час перегляду справи в суді апеляційної інстанції становить 1 913 200 грн, в тому числі: вартість будинку та належних до нього будівель і споруд 1 626 500 грн; земельної ділянки - 286 700 грн.
Порівняння вартості поліпшень із вартістю спірного нерухомого майна становить лише 24 %.
Порівняння вартості спірного будинку та земельної ділянки до проведених поліпшень і після свідчить про збільшення вартості на 67 %.
Зміст експертного висновку свідчить про те, що у спірний період в будинку по                         АДРЕСА_1 були проведені наступні ремонтно-будівельні роботи: влаштування підлог, завершення робіт по покрівлі, завершення робіт віконним прорізам (влаштування підвіконь), встановлення дверей внутрішніх, встановлення сходів, виконання робіт із внутрішнього оздоблення, монтаж системи електрозабезпечення, монтаж системи водопостачання, монтаж системи каналізації, монтаж системи опалення, монтаж системи гарячого водопостачання, монтаж вентиляції, монтаж системи телебачення, монтаж системи газопостачання, влаштування вимощення двору.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач не надала належних і допустимих доказів того, що спірний будинок за час шлюбу істотно збільшився у своїй цінності внаслідок її трудових або грошових затрат, оскільки поліпшення будинку, на які посилається позивач, стосуються лише поточного ремонту будинку та облаштування комунікацій, будь-яких переобладнань та добудов, внаслідок яких змінився б сам будинок як об`єкт нерухомості, не відбулось, та приймаючи до уваги висновки зроблені Верховним Судом у постанові від 03 липня 2019 року у даній справі, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Оскільки пред`явлений позов про визнання 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності, яка належить другому з подружжя на праві особистої приватної власності, тому позивач мала довести, що за час шлюбу цінність цього майна (спірної частки будинку) істотно збільшилася внаслідок її трудових або грошових затрат чи обох із подружжя, що є її процесуальним обов`язком.
Посилання касаційної скарги на те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 25 травня 2019 року у справі № 1512/17004/2012, від 12 лютого 2020 року у справі № 457/906/17, від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, є безпідставними, оскільки при ухваленні судового рішення, апеляційний суд правильно застосував норми статті 62 СК України, статей 110, 141 ЦПК України, взявши до уваги висновки зроблені Верховним Судом під час перегляду в касаційному порядку даної справи, що відповідає положенням частини першій статті 417 ЦПК України. Крім того, висновки, зроблені у постанові апеляційного суду не суперечать висновкам,  викладеним у вищезазначених постановах Верховного Суду.
Доводи касаційної скарги про те, що  ОСОБА_2 не надав суду достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про фактично понесені витрати на професійну правничу допомогу колегія суддів не приймає, оскільки спростовуються матеріалами справи (т. 3 а.с. 219-234).
Таким чином, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладені у мотивувальній частині оскаржуваного судового рішення, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з висновками щодо їх оцінки та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі                                              № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України у редакції від 03 жовтня 2017 року. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів не встановлено, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Однакове застосування закону забезпечує загальнообов`язковість закону, рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права. Єдина практика застосування законів поліпшує громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також довіру до відправлення правосуддя.
Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах «Пономарьов проти України», «Рябих проти Російської Федерації», «Нєлюбін проти Російської Федерації») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію. Повноваження вищих судів щодо скасування чи зміни тих судових рішень, які вступили в законну силу та підлягають виконанню, мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень.
Таким чином, наведені в касаційній скарзі доводи не спростовують висновків суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює виконання постанови Житомирського апеляційного суду                від 20 травня 2020 року.
 
Щодо клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю сторін у даній справі
У червні 2020 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга, в якій               ОСОБА_1 , зокрема просила провести розгляд справи за участю сторін у даній справі.
Клопотання не підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до частини першої статті 401 ЦПК України попередній розгляд справи має бути проведений протягом п`яти днів після складання доповіді суддею-доповідачем колегією у складі трьох суддів у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Розгляд цієї справи в касаційному порядку проведений Верховним Судом за правилами статті 401 ЦПК України в порядку письмового провадження, в якому учасники справи не повідомляються про такий розгляд.
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Відмовити в задоволенні клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю сторін у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання 1/2 частки житлового будинку та земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, поділ майна та припинення права власності відповідача на 1/4 частку будинку та земельної ділянки за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Постанову Житомирського апеляційного суду від 20 травня 2020 року залишити без змін.
Поновити виконання постанови Житомирського апеляційного суду від 20 травня         2020 року.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 І. В. Литвиненко
 
                                                                                                            В. С. Висоцька
 
                                                                                                           А. І. Грушицький