Єдиний унікальний номер справи 754/16202/18 
Провадження №22-ц/824/6047/2020

 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
01 жовтня 2020 року                                                                                              місто Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді   Журби С.О., 
суддів                        Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря             Ющенко Я.М.
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року та апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації транспортного засобу, 
 
В С Т А Н О В И В:
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, який мотивувала тим, що відповідачі як близькі родичі уклали між собою спірний договір купівлі-продажу транспортного засобу виключно з метою приховати майно задля уникнення виконання судового рішення по іншій справі про стягнення коштів на користь позивача.
РішеннямДеснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року позов задоволений. 
Додатковим рішенням по справі від 27 січня 2020 року з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 стягнуто на користь позивача судовий збір у розмірі по 234,93 грн. з кожного, в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовлено. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове, яким відмовити в задоволенні позову. Вважає висновки суду першої інстанції незаконними та необґрунтованими, а рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказувала, що судом при задоволенні позову не встановлені обставини перебування транспортного засобу на день укладення спірного договору в спільній власності та не перевірено строк звернення до суду позивачем за захистом своїх прав (строк позовної давності). Крім того зазначає про допущені судом процесуальні порушення, зокрема з приводу порушення порядку, в якому розглядалася справа. При цьому висновки суду про належне повідомлення відповідача ОСОБА_1 не відповідають дійсності, оскільки судову повістку про виклик відповідач отримала вже після проведення судового розгляду. Головуючий суддя, який розглядав дану справу, у 2018 року вже розглядав спір між тими самими сторонами про виділ Ѕ частини транспортного засобу, в зв`язку з чим такий суддя  не мав права розглядати дану справу, оскільки міг бути упередженим. З наведених підстав вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду в частині відмови стягнути витрати на професійну правничу допомогу, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати додаткове рішення в оскаржуваній частині та постановити нове рішення про задоволення і  стягнення витрат на правничу допомогу. Вважає висновки суду першої інстанції необґрунтованими та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи та наявним в матеріалах справи доказам.  
У відповідності до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду прийшла наступних висновків:
 
Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_1 .
Заперечуючи щодо законності оскаржуваного рішення по суті спору, апелянт таку свою позицію ґрунтував як на відсутності матеріально-правових підстав для задоволення позову, так і на процесуальних порушеннях в ході розгляду справи. З такою позицією апелянта колегія суддів апеляційного суду погодитися не може.
З матеріалів справи вбачається, що на примусовому виконанні у Деснянському РВ ДВС ГТУЮ у м. Києві знаходиться виконавче провадження ВП №90922737 з примусового виконання виконавчого листа №2-879/11, виданого 17.04.2012 року Дарницьким районним судом м. Києва про стягнення ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 207 814,62 грн. 30.07.2013 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №39092737. Того ж дня було винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить боржнику ОСОБА_4 в межах суми стягнення, заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, в межах суми боргу. В рамках здійснення виконавчого провадження державний виконавець звернувся до суду із поданням про поділ майна подружжя, що перебуває у спільній сумісній власності, зокрема щодо поділу між апелянтом та її чоловіком автомобіля, який є предметом оскаржуваного в даній справі договору. Апелянт, будучи достеменно обізнаним про існування вищевказаної справи щодо поділу автомобіля, після отримання поштового повідомлення про виклик до суду, уклала договір купівлі-продажу спірного автомобіля з ОСОБА_3 , яка є її матір`ю. Дослідивши обставини справи суд прийшов до висновку про те, що даний договір було укладено саме з метою уникнення можливого стягнення на зазначене майно, що в свою чергу є підставою для визнання такого правочину недійсним. Дані обставини були належним чином встановленні судом, а колегія суддів апеляційного суду погоджується із такими висновками суду першої інстанції, вважаючи їх належними та обґрунтованими. 
Колегія суддів апеляційного суду не може прийняти позицію апелянта щодо того, що такі вимоги не могли бути задоволені з огляду на належність автомобіля до особистої власності апелянта. Спірний автомобіль було придбано під час шлюбу, відтак в даному випадку діє презумпція спільності такого майна, яка належним чином спростована не була. При цьому колегія суддів зважає на істотні суперечності стосовно набуття такого спірного автомобіля, які містяться в позиціях ОСОБА_1 (автомобіль залишився їй в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя) та ОСОБА_4 (спірний автомобіль одразу було придбано його дружиною в особисту власність за рахунок кредитних коштів). Зазначені суперечності з точки зору суду додатково свідчать про те, що позиція відповідачів є недобросовісною та направлена на уникнення можливих стягнень на таке майно. 
Зважає колегія суддів апеляційного суду і на те, що придбане в період шлюбу майно в рахунок кредитних коштів не може відноситися само по собі до особистої власності одного із подружжя. При цьому доказів щодо розподілу такого майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_4 (рішення суду, договору у встановленій законом формі, тощо) матеріали справи не містять. Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованою позицію щодо того, що спірний договір було укладено саме задля уникнення можливості звернення стягнення на нього або його частину. За таких умов спірний договір було вірно визнано недійсним. Дана позиція кореспондується із позицією Верховного Суду в подібних правовідносинах, зокрема в у постановах Верховного Суду України від 19.10.2016 року провадження №6-1873цс16, від 23.08.2017 року у справі №306/2952/14-ц та від 09.09.2017 року у справі №359/1654/15-ц , в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року справа №369/11268/16-ц, провадження №14-260цс19. 
Не може погодитися колегія суддів із доводами апелянта щодо необхідності відмови в задоволенні позову на підставі пропуску строку позовної давності. Предмет позову є визнання недійсним договору, що був укладений 30.03.2018 року. При цьому даний позов позивачем було пред`явлено до суду 15.11.2018 року. За таких умов строк позовної давності за вимогами стосовно предмета розгляду в даній справі пропущено не було.
Не погоджується колегія суддів із посиланнями ОСОБА_1 щодо процесуальних порушень в ході розгляду справи. Такі свої твердження апелянт обґрунтовує зокрема тим, що судом першої інстанції справа була розглянута в порядку спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з викликом сторін, тоді як вона мала розглядатися виключно в порядку загального позовного провадження. Можливість розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження регламентується ст. 274 ЦПК України. При цьому даною нормою визначено, які саме справи не можуть бути розглянуті в порядку спрощеного позовного провадження. Дана справа не віднесена до такого переліку, відтак твердження апелянта про незаконність або неможливість розгляду справи в спрощеному провадженні не відповідають обставинам справи та вимогам процесуального закону.
Не можуть бути прийняті колегією суддів і посилання апелянта на його неналежне повідомлення про час і місце розгляду справи. З матеріалів справи вбачається, що судові повідомлення (повістки) були направленні апелянту завчасно та за належною адресою, а сам лише факт фактичного отримання особою, яка для цього повинна була вчинити певні дії, що залежать від її волевиявлення, не можуть свідчити про обмеження прав апелянта та ненадання судом можливості, якою вона скористалася значно пізніше. За таких умов апеляційна скарга ОСОБА_1 не підлягає до задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Стосовно апеляційної скарги ОСОБА_2 .
Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги визнано обґрунтованими, позов задоволено. Ще до закінчення судового розгляду представник позивача заявила про намір подати документи стосовно витрат на правничу допомогу. 
У відповідності до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно положень ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що документи на підтвердження витрат на правову допомогу в розмірі 5 100,00 грн. з відповідним клопотанням були направлені на адресу суду 15.11.2019 року (а.с.222-229, т.І), тобто в межах пятиденного строку з дня ухвалення рішення по справі. В подальшому позивачем була направлена заява про ухвалення додаткового рішення у справі щодо стягнення з відповідачів витрат на правничу допомогу на суму 5 900,00 грн. 
Оскільки заява щодо витрат на суму 5 900,00 грн. була подана позивачем поза межами встановленого строку, вона не підлягала до задоволення. В той же час документи з відповідною заявою на суму 5 100,00 грн. були подані в межах вищевказаного процесуального строку, відтак підстави для їх неприйняття судом були відсутні. Зазначені вимоги були підтверджені відповідними належними документами, співмірність заявлених витрат не була спростована відповідачами, відтак правових підстав для відмови у стягненні таких витрат в розмірі 5 100, грн. суд першої інстанції не мав.
У відповідності до положень ст. 376 ЦПК України однією із підстав для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення серед іншого є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. При цьому неправильним застосуванням норм права вважається неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. 
З урахуванням викладеного колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.
 
Керуючись ст.ст. 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 15 листопада 2019 року залишити без змін. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково. 
Скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 27 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним та скасування державної реєстрації транспортного засобу  в частині відмови ОСОБА_2 у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Стягнути в рівних частинах з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5100,00 (п`ять тисяч сто) грн. 
В решті заяви ОСОБА_2 відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий                                                                                                С.О. Журба

Судді:                                                                                                           Т.О. Писана    

К.П. Приходько