Справа № 459/2318/18                                        Головуючий у 1 інстанції: Новосад М.Д. 
Провадження № 22-ц/811/18/20                                Доповідач в 2-й інстанції: Левик Я. А. 
Категорія:44

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

10 листопада 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Савуляка Р.В., Шандри М.М.
секретар:Бадівська О.О.

за участі в судовому засіданні представника прокуратури Львівської області - Панькевича Р.В., представника позивачки ОСОБА_1 - Мицика О.В. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Заступника прокурора Львівської області та Державної казначейської служби України на рішення Червоноградського міського суду Львівської області в складі судді Новосада М.Д. від 08 листопада 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, прокуратури Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури, -

в с т а н о в и л а : 

       рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 08 листопада 2019 року позов  ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України прокуратури Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури - задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 500 000 (п`ятсот тисяч) грн. на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти вимог позову відмовлено.
Дане рішення оскаржили Державна казначейська служба України та Заступник прокурора Львівської області.
В апеляційній скарзі представник Державної казначейської служби України просить скасувати рішення та прийняти нове яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Вважають, що рішення суду прийняте із грубим порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи. Вказують, що суд першої інстанції, не дослідивши належним чином позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, частково задовольнив позовні вимоги позивача. Однак вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підтверджена жодними доказами всупереч статті 81 Цивільного процесуального кодексу України. Також позивачем не надано будь-яких належних та беззаперечних доказів заподіяння ї        й моральних страждань, доказів необхідності застосування додаткових зусиль для відновлення стосунків з оточуючими людьми, як і доказів втрати чи погіршення таких стосунків. Зазначають, що розмір відшкодування моральної шкоди значно завищений і суперечить п.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», а саме: відшкодування моральної шкоди за час перебування під час слідством чи судом проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Також вважають, що доводи суду про те, що ОСОБА_1 підлягає відшкодуванню моральна шкода у розмірі 500000 грн. з розрахунку 364854,00 (3723 грн. (мінімальна заробітна плата на час винесення рішення) х 98 місяців (кількість місяців перебування під слідством та судом)) + врахування соціального стану позивачки, є необґрунтованими, оскільки позивачка не зазначила ні в позовній заяві, ні в усних поясненнях під час розгляду справи про те, що моральна шкода заподіяна їй незаконними діями суду чи суддів, які розглядали кримінальну справу відносно позивача. Натомість, кримінальна справа значний час перебувала на розгляді саме в судах, а не в органах досудового слідства, що свідчить про явні порушення процесуальних строків розгляду справи. За таких обставин вважають, що суд не міг брати до уваги твердження позивача про значний термін перебування під слідством чи судом, оскільки позивачем не подано жодної позовної вимоги та не додано жодного доказу про незаконність дій суду, і не залучено останнього до розгляду даної справи в якості відповідача, а відтак суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог при вирішенні даного спору. Відтак, судом безпідставно завищено розмір відшкодування моральної шкоди на користь позивача, оскільки відповідач - 2 міг заподіяти шкоду позивачу лише коли ним проводились заходи досудового слідства, а не під час перебування справи у судах, які з невідомих відповідачам обставин та причин не розглядалась у строки, визначені процесуальним законодавством. Вказують, що при розрахунку моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом необхідно застосовувати розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2018 рік» встановлено у розмірі 1762 грн. Зазначають, що абсурдними є висновки суду першої інстанції про те, що кошти відлягають стягнення із Державної казначейської служби України з єдиного казначейського рахунку, оскільки судом при постановленні такого рішення навіть не досліджено поняття єдиного казначейського рахунку, в якому наводиться твердження того, що органи Казначейської служби лише здійснюють обслуговування такого рахунку і жодним чином не розпоряджаються коштами на ньому, і кошти на такому рахунку не належать Державній казначейській службі України на праві власності як зазначає суд першої інстанції. Відтак, в даному випадку, вважають, що Державна казначейська служба України не є учасником спірних правовідносин, а тому не може відповідати за незаконні дії інших органів державної влади. 
В апеляційні скарзі Заступник прокурора Львівської області просить скасувати рішення повністю та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову повністю. Вказує, що не погоджується з вказаним рішенням суду, оскільки таке не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, ухвалене з порушенням норм матеріального права, без дотриманням норм процесуального права. Вважає, що судом необґрунтовано збільшено розмір моральної шкоди на 135 146 грн., з 364854 грн. до 500 000 грн. та не мотивовано, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру та якими доказами це підтверджується. Зазначає, що якщо розмір більший від мінімального встановленого законом, то він підлягає обов`язковому доказуванню в суді. Відтак, позивачка повинна обґрунтовувати, та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Однак, в матеріалах справи відсутні докази того, що завдані позивачці душевні та психічні страждання потребують додаткових матеріальних затрат. Отже, судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а саме ст.ст. 89, 263 ЦПК України, оскільки не повно та не всебічно досліджено наявні у справі докази. 
В судове засідання окрім представників відповідача Прокуратури Львівської області - Панькевича Р.В., представника позивачки ОСОБА_1 - Мицика О.В. , решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності (відсутності їх представників) зважаючи на те, що учасники справи повідомлялися про час та місце її розгляду належним чином, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи чи будь-яких інших від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки (неявки представників) суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача на підтримання апеляційних скарг, представника позивачки - в заперечення скарг, дослідивши матеріали справи, оцінивши мотиви осіб, що беруть участь у справі в межах доводів позовної заяви, відзивів на позовну заяву, апеляційних скарг, відзивів на них, а також усних пояснень сторін у суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ч.1 ст. 55, ст. 56 Конституції України, ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України, п.п.3, 9, 14 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», п.26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ромашов проти України» (заява №67534/01) від 27.07.2004 року, ч.ч.1-3, 6,7 ст. 1176 ЦК України, постанову Верховного Суду України від 25 травня 2016 року у справі №6-440цс16, п.1 ст.1, п.п.2 п.1 ст. 2, п.5 ст.3, п.п.1, 5, 6 ст. 4, ч.ч. 2,3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», ст. 25 Бюджетного кодексу України, п.1 ст. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку виконання рішень по стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників» від 03 серпня 2010 року, п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», та задовольняючи частково позов, виходив з того, що Постановою прокурора Львівської області Баганець О.В. від 29.01.2008 року стосовно міського голови м.Соснівка Львівської області ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України. Постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району Львівської області Гриньківа В.М. від 13.02.2008 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену у кримінальній справі за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України. 13.02.2008 року Сокальським районним судом Львівської області винесено постанову про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. 28.04.2008 року складено обвинувальний висновок у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 в учинення злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України. Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010 року ОСОБА_1 було визнано винною за ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі із застосуванням ст.75 КК України та звільнено від відбуття покарання із призначенням іспитового строку терміном в 1 рік. Міру запобіжного заходу залишено без змін до вступу вироку суду в законну силу. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.10.2010 року апеляційні скарги прокурора Сокальського району Львівської області та адвоката Мицика О.В. в інтересах засудженої ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010 року щодо ОСОБА_1 - без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2011 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, касаційну скаргу захисника задоволено частково, вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01.10.2010 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2013 року ОСОБА_1 визнано винною за ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі, звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.06.2014 року вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2013 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляду в суд першої інстанції в іншому складі суду із стадії попереднього розгляду. Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 17.04.2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено від призначеного покарання, запобіжний захід - підписку про невиїзд - залишено без змін до набрання вироком законної сили. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2016 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1. задоволено частково, апеляцію прокурора залишено без задоволення, вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17.04.2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.2 ст.368 КК України повернуто прокуророві Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області на додаткове розслідування. 25.07.2016 року Червоноградським ВП внесено відомості до ЄРДР під № 12016140150001480 на виконання ухвали Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2016 року. 20.07.2017 року прокурором Червоноградської місцевої прокуратури Пастухом А.Є. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016140150001480 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.368 КК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Суд вважав доведеним факт спричинення позивачеві внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури моральної шкоди, адже остання протягом понад 98 місяців перебувала під слідством та судом, тричі була засуджена судами за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та в кінцевому результаті після висловленої Апеляційним судом Львівської області своєї позиції в ухвалі від 24.05.2016 року, прокурор, виконавши вимоги такої, лише 20.07.2017 року закрив кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 за відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення. Усе це призвело до порушення звичного способу життя позивача, пригнічення її морального стану, спричиненні важких душевних та психічних страждань. Суд врахував, що позивачка була міським головою м.Соснівка Львівської області і у зв`язку із обвинуваченням у вчиненні злочину їй довелося постійно виправдовуватися перед колегами, друзями та жителями міста, яким стало відомо про порушення відносно неї кримінальної справи, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалася. Наведене викликало у неї додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та занепокоєння щодо погіршення її ділової репутації, яка була позитивною протягом тривалих років. У зв`язку із цим вона також залишилась без роботи та засобів для існування. За наведених обставин, суд ствердно прийшов до висновку про право позивача на відшкодування моральної шкоди, завданої протиправними діями органів досудового розслідування та прокуратури. Вирішуючи питання про розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд виходив з того, що позивач перебувала під слідством та судом у період з 13.02.2008 року по 24.05.2016 року, що становить понад 98 місяців. Таким чином, виходячи з мінімального розміру заробітної плати на момент звернення позивача до суду з даним позовом, який становив 3 723,00 грн., мінімальний розмір завданої позивачу моральної шкоди не може бути меншим, ніж 364 854, 00 грн. (3723,00 грн. х 98 місяців перебування під слідством та судом). Водночас суд врахував соціальне становище позивача, яка була міським головою м.Соснівка Львівської області. У зв`язку з безпідставним звинуваченням її у вчиненні злочину, позивачу довелося постійно виправдовуватися перед колегами, друзями та жителями міста, роз`яснювати дійсні причини ситуації, яка склалася, що викликало у неї додаткові хвилювання, спричинило неабиякий душевний біль та викликало небезпідставні занепокоєння щодо погіршення її ділової репутації. Також позивачка певний час залишилася без роботи та засобів для існування, що спричиняло ще більші душевні хвилювання. За таких обставин суд, з`ясувавши усі доводи позивача щодо обґрунтування нею як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, виходячи з принципу співмірності, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості, дійшов висновку, що справедливою сатисфакцією є сплата на користь позивача моральної шкоди у значно більшому розмірі, який і заявляється нею до стягнення, а саме: 500 000 грн. Також суд зазначив, що Казначейство України наділено повноваженням, за вимогою Департаменту Державної виконавчої служби здійснювати відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового розслідування, прокуратури і суду, в межах бюджетних призначень, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету та в певному порядку. Виходячи з наведеного, суд вважав, що з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача слід стягнути 500 000 грн. у відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу досудового розслідування та прокуратури. Суд не вирішував питання розподілу судових витрат, оскільки на підставі п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду.
Колегія суддів вважає такі висновки суду першої інстанції в цілому обґрунтованими, такими, що відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону та підстав для скасування оскаржуваного рішення не вбачає.
31.07.2018 ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суду з позовом до Державної казначейської служби України, Прокуратури Львівської області, Головного управління Національної поліції у Львівській області, у якому просила стягнути з Державно казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 грошові кошти за завдану їй моральну шкоду у розмірі 729708 грн. 00 коп. 
В обґрунтування позову послалася на те, що ОСОБА_1 обвинувачувалась у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України. 29.01.2008 року прокурором Львівської області винесено постанову про порушення кримінальної справи стосовно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України. 13.02.2008 року старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Гриньківим В.М, було винесено постанову про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України. 13.02.2008 року Сокальським районним судом Львівської області винесено постанову про обрання ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. 28.04.2008 року складено обвинувальний висновок у кримінальній справі відносно ОСОБА_1 , відповідно до якого остання винною себе не визнала. 01.07.2008 року призначено справу до судового розгляду. Запобіжний захід відносно позивача залишено без змін. 01.06.2010 року вироком Червоноградського міського суду Львівської області ОСОБА_1 було визнано винною за ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі із застосуванням ст..75 КК України та звільнено від відбуття покарання із призначенням іспитового строку терміном в 1 рік. Міру запобіжного заходу залишено без змін до вступу вироку суду в законну силу. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.10.2010 року апеляційні скарги прокурора Сокальського району Львівської області та адвоката Мицика О.В. залишено без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010 року щодо ОСОБА_1 - без змін. 16.06.2011 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ було залишено без задоволення касаційну скаргу прокурора, задоволено частково касаційну скаргу захисника ОСОБА_1., вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01.10.2010 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд. Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2013 року ОСОБА_1 визнано винною за ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі, звільнено ОСОБА_1 від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.06.2014 року вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2013 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляду в суд першої інстанції в іншому складі суду із стадії попереднього розгляду. Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 17.04.2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік, на підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено від призначеного покарання, запобіжний захід - підписку про невиїзд - залишено без змін до набрання вироком законної сили. Даний вирок суду оскаржено старшим прокурором прокуратури м. Червонограда та захисником ОСОБА_1 - адвокатом Мициком О.В. на судовому засіданні в апеляційному суді Львівської області 24.05.2016 року прокурор у судових дебатах заявила клопотання про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення та просила кримінальну справу направити на додаткове розслідування прокурору Львівської області. Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2016 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1. задоволено частково, апеляцію прокурора залишено без задоволення, вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17.04.2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.2 ст.368 КК України повернуто прокуророві Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області на додаткове розслідування. 25.07.2016 року Червоноградським ВП внесено до ЄРДР під № 12016140150001480 на виконання ухвали Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2016 року. В даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру. 20.07.2017 року прокурором Червоноградської місцевої прокуратури Пастухом А.Є. винесено постанову про закриття кримінального провадження № 12016140150001480 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.368 КК України у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. Вказує, що в результаті незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури ОСОБА_1 в період з 13.02.2008 року по 24.05.2016 року незаконно перебувала під судом і слідством, що в загальному становить більше ніж 98 місяців. Стверджує, що ОСОБА_1 завдано значної моральної шкоди у вигляді психічних страждань, перебування у стані безперервного нервового стресу внаслідок перебування у стані невизначеності, що підсилювався розумінням своєї невинуватості. Посилаючись на п.9 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди), вважає, що мінімальний розмір завданої моральної шкоди ОСОБА_1 становить 364 854,00 грн. (3723,00 грн. (мінімальна заробітна плата станом на день пред`явлення) х 53 (кількість місяців перебування під слідством та судом). Водночас зазначає, що ОСОБА_1 протягом усіх 98 місяців перебувала у пригніченому стані, була позбавлена можливості підтримувати нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного життя, порушення стосунків з оточуючими людьми. Також вказує на те, що протягом усього цього періоду ОСОБА_1 перебувала під дією запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. Крім цього, просить прийняти до уваги свавільне і цинічне порушення прав людини, що полягало у понад 9-річній тривалості досудового слідства та судових засідань із застосуванням запобіжного заходу, яке завершилось закриттям кримінального провадження у зв`язку з відсутністю у діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. У зв`язку з наведеним справедливою сатисфакцією вважає сплату на користь позивача моральної шкоди у подвійному розмірі мінімального відшкодування такої, яке передбачене Законом, тобто 729 708,00 грн.
Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом першої інстанції та сторонами не оспорено та не спростовано - Постановою прокурора Львівської області Баганець О.В. від 29.01.2008 року стосовно міського голови м.Соснівка Львівської області ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України.
Постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району Львівської області Гриньківа В.М. від 13.02.2008 року ОСОБА_1 притягнуто як обвинувачену у кримінальній справі за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України.
Ухвалою Сокальського районного суду Львівської області від 13.02.2008 року обрано ОСОБА_1 міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд.
28.04.2008 року старшим слідчим прокуратури Сокальського району Львівської області Гриньківим В.М. складено обвинувальний висновок по кримінальній справі №168-0053 про обвинувачення ОСОБА_1 у вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.368 КК України.
Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010 року ОСОБА_1 було визнано винною за ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України та звільнено від відбуття покарання із призначенням іспитового строку терміном в 1 рік. Міру запобіжного заходу залишено без змін до вступу вироку суду в законну силу.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 01.10.2010 року апеляційні скарги прокурора Сокальського району Львівської області та адвоката Мицика О.В. в інтересах засудженої ОСОБА_1 залишено без задоволення, а вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010 року щодо ОСОБА_1 залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.06.2011 року касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, касаційну скаргу захисника задоволено частково, вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 01.10.2010 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд.
Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2013 року ОСОБА_1 визнано винною за ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у виді 2 років обмеження волі. На підставі ст. 49, п.5 ст. 74 КК України звільнено ОСОБА_1 від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строку давності. Міру запобіжного заходу підписку про невиїзд до вступу вироку у законну силу залишено без змін.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.06.2014 року вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 23.12.2013 року відносно ОСОБА_1 скасовано, а кримінальну справу повернуто на новий судовий розгляду в суд першої інстанції в іншому складі суду із стадії попереднього розгляду.
Вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 17.04.2015 року ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначено покарання у вигляді обмеження волі строком на 1 рік. На підставі п.2 ч.1 ст.49, ч.5 ст.74 КК України звільнено від призначеного покарання, запобіжний захід - підписку про невиїзд - залишено без змін до набрання вироком законної сили.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2016 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_1. задоволено частково, апеляцію прокурора залишено без задоволення, вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17.04.2015 року щодо ОСОБА_1 скасовано, а справу про обвинувачення ОСОБА_1 за ч.2 ст.368 КК України повернуто прокуророві Червоноградської місцевої прокуратури Львівської області на додаткове розслідування.
25.07.2016 року Червоноградським ВП внесено відомості до ЄРДР під № 12016140150001480 на виконання ухвали Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2016 року.
Постановою прокурора Червоноградської місцевої прокуратури Пастуха А.Є. від 20.07.2017 року, кримінальне провадження № 12016140150001480 від 25.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.368 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України закрито, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України.
Отже, слід вважати, що ОСОБА_1  з 13 лютого 2008 року по 24 травня 2016 року, тобто 99 місяців та 11 днів незаконно перебувала під слідством і судом.
Згідно зі ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
За ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:
1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки;
2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт;
3) в інших випадках, встановлених законом.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу тощо відшкодовується державою в повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Згідно з п. 1 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.
Встановивши, що згідно ухвали Апеляційного суду Львівської області від 24.05.2016 року, вирок Червоноградського міського суду Львівської області від 17.04.2015 року щодо  ОСОБА_1  скасовано та в подальшому постановою прокурора Червоноградської місцевої прокуратури Пастуха А.Є. від 20.07.2017 року, кримінальне провадження № 12016140150001480 від 25.07.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.368 КК України, на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України закрито, у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 368 КК України, врахувавши фактичні обставини справи, зокрема, тривалість перебування позивачки під слідством і судом, що негативно вплинуло на звичний уклад життя (не могло не вплинути), тобто зумовило моральні страждання і переживання, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про необхідність часткового задоволення вимог позивачки про відшкодування моральної шкоди.
Однак, відповідно до положення ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури і суду», згідно з яким відшкодування моральної шкоди проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, суд першої інстанції повинен був виходити із мінімального розміру заробітної плати, встановленого на час розгляду справи у суді у розмірі 4173 грн. (Закон України «Про державний бюджет на 2019 рік»).
Натомість суд першої інстанції, помилково взяв до уваги розмір мінімальної заробітної плати встановлений на 2018 рік (час звернення до суду). Однак вказана обставина на законність та обґрунтованість рішення не вплинула. 
Згідно з пунктами 5 та 6 ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.
Щодо доводів апеляційної скарги прокуратури то слід вказати, що судовий розгляд кримінальної справи щодо позивачки був зумовлений самим фактом притягнення такої до кримінальної відповідальності органом досудового слідства за погодженням із органами прокуратури. Тривалий час судового розгляду кримінальної справи, також, був зумовлений необхідністю повно та всебічно оцінити обставини справи, а також необхідністю перегляду вироків за апеляційними та касаційними скаргами, які подавалися прокурорами у тому числі. Відтак з вини органу досудового розслідування (у даному випадку прокуратури), який визнав злочином дії позивачки, які об`єктивно не містили складу інкримінованих їй правопорушень, що порушувало приписи ст. 7 КК України, ст. 6 КПК України (у редакціях чинних на час порушення даної кримінальної справи), а також безпосередньо з вини органів прокуратури, які всупереч покладеним на неї обов`язкам здійснювати нагляд за дотримання законності органами досудового розслідування, запобігати випадкам безпідставного та необґрунтованого притягнення до кримінальної відповідальності громадян - ст. 100 КПК України, ст.ст. 1, 4, 6, 29 Закону України «Про прокуратуру», в редакції закону № 1789-XII, прийняла рішення про затвердження обвинувачення щодо позивачки, скерування вказаної кримінальної справи до суду і протягом 2008-2016 років послідовно підтримувала державне обвинувачення у вказаній справі, при цьому наполягала на винуватості позивачки у скоєнні злочинів, отже саме органи прокуратури Львівської області своїми неправомірними діями у формі скерування до суду справи за об`єктивної відсутності в діях обвинуваченої складу злочину, спричинилися до значного затягування часу судового розгляду вказаної кримінальної справи та поглиблення страждань позивачки.
Отже, вина органів прокуратури на стадії досудового слідства та судового розгляду у заподіянні позивачці моральної шкоди через незаконні дії у формі неправомірного притягнення до кримінальної відповідальності, скерування справи за необґрунтованими звинуваченнями до суду та небажання визнати неправомірність своїх дій уже на стадії судового розгляду, наслідком чого став довготривалий період обмеження її прав та особистих свобод гарантованих ст.ст. 28, 29, 32, 42 Конституції України - права на повагу до гідності, невтручання у особисте та сімейне життя, свободи пересування, вільного вибору місця проживання, недоторканості особи, свободи економічних прав, в тому числі права на вільну працю, є доведеною належними та допустимими доказами.
У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз`яснено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Також, на думку колегії суддів, судом першої інстанції правильно враховано тривалий термін досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи щодо позивачки, що становить понад 98 місяців (тобто 8 років 3 місяці та 11 дні), що становить більше 17% загальної тривалості життя позивачки і близько 30% тривалості життя позивачки від часу її повноліття та фактично майже 1/4 частину свого продуктивного життя позивачка була змушена присвятити захисту від безпідставних та незаконних звинувачень і ця втрата життєвого часу є фактично невиправною, а тому сама ця довготривала життєва фрустрація об`єктивно свідчить про глибокі душевні страждання позивачки. Також, і твердження представника позивачки про те, що в даному випадку слід врахувати соціальне становище позивачки, яка була міським головою м.Соснівка Львівської області та у зв`язку з безпідставним обвинуваченням у вчиненні злочину такій довелося постійно виправдовуватися перед колегами, друзями та жителями міста, яким стало відомо про порушення відносно позивачки кримінальної справи, роз`яснювати їм дійсні причини ситуації, яка склалася, що викликало у неї додаткові хвилювання, спричинило душевний біль та викликало небезпідставні занепокоєння щодо погіршення її ділової репутації, яка була позитивною та склалася внаслідок тривалих років. Крім цього, восени 2010 року ОСОБА_1 була позбавлена можливості взяти участь у виборах на посаду міського голови м. Соснівка у зв`язку із набранням законної сили вироком Червоноградського міського суду Львівської області від 01.06.2010р., та як наслідок судимістю. Також, восени 2011 року позивачка не набрала необхідної кількості голосів для здобуття перемоги у виборах на вищезазначену посаду у зв`язку із негативними відомостями, поширеними у засобах масової інформації. У зв`язку із пред`явленим обвинуваченням, незважаючи на високу кваліфікацію ОСОБА_1 , як професіонала, остання була змушена шукати можливість будь-якого працевлаштування, у тому числі не за спеціальністю.
Вказане свідчить про перенесені душевні страждання, які не можуть не перебувати у безпосередньому причинному зв`язку з діями відповідачів.
Так, як вказано вище, ч.3 ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів розслідування, прокуратури і суду» передбачає відшкодування моральної шкоди у розмірі не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, а зважаючи на загальний, значний термін перебування під слідством і судом позивача, про що йшлося вище колегія суддів вважає, що незначне перевищення розміру моральної шкоди від мінімально встановленого законом є виправданим у даній ситуації.
Так, враховуючи те, що справа розглядалася у 2019 році, моральна шкода, підлягала стягненню у розмірі 413127 грн. (99 місяців перебування під слідством та судом х 4173 грн. мінімальний розмірі заробітної плати у 2019 році), та у випадку ж зміни рішення у 2020 році суд повинен був би враховувати суму 467577грн. (99 місяців перебування під слідством та судом х 4723 грн. мінімальний розмірі заробітної плати у 2020 році).
Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції не вважає, що у даній ситуації є необхідним чи можливим скасування чи зміна рішення суду першої інстанції із зменшенням розміру шкоди, що була визначена судом першої інстанції.
Вказане також відповідає практиці Верховного Суду у аналогічних справах, яка повинна бути врахована і у даній справі судами нижчих інстанцій, а зокрема, аналогія міститься у Постанові Верховного Суду від 20.12.2019 року, справа № 465/5299/15-ц, провадження № 61-17398св19.
Решта доводів скарг правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому доводи апеляційних скарг вцілому слід визнати необґрунтованими, а самі скарги слід залишити без задоволення
Рішення ж суду, як таке, що відповідає обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, - 

п о с т а н о в и л а :

апеляційні скарги Заступника прокурора Львівської області та Державної казначейської служби України - залишити без задоволення.
       Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 08 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови безпосередньо до Верховного Суду.

       Повний текст постанови складено 18 листопада 2020 року.

        Головуючий :                 Я.А. Левик
       Судді:                 Р.В. Савуляк
                                                                                       М.М. Шандра