Постанова                                                
іменем України
1 грудня 2020 року
м. Київ
справа № 419/345/17
провадження № 51-3047 км 20
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                     ОСОБА_1 ,
суддів                                                  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора                                       ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь під час розгляду кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 05 вересня 2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду          від 23 березня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 42017130000000005, за обвинуваченням             
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина  України, уродженця                       смт Слов`яносербськ Луганської області,  жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , такого, що судимості не має,
 
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 366 Кримінального кодексу України (далі – КК).
 
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами 
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Новоайдарського районного суду Луганської області від 05 вересня 2019 року ОСОБА_6 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1            статті 366 КК, і виправдано за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Органи досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачували в тому, що відповідно до наказу № 1583-0 від 26 квітня 2016 року на нього покладено виконання обов`язків начальника Слов`яносербської ОДПІ ГУ ДФС України у Луганській області.
Згідно зі статтею 2З Закону України «Про державний захист працівників суду і правоохоронних органів» ОСОБА_6 є представником влади — службовою особою правоохоронного органу, має відповідні права і виконує обов`язки, визначені постановою Кабінету Міністрів України від 21 травня  2014 року № 236.
У не встановлені під час досудового розслідування час та місці до              ОСОБА_6 як до виконувача обов`язків начальника Слов`яносербської ОДПІ звернувся приватний підприємець ОСОБА_7 із проханням надати довідку про доходи його дружини ФОП ОСОБА_8 , на що ОСОБА_6 погодився.
03 листопада 2016 року, реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на складання та видачу завідомо неправдивого офіційного документа, у період перебування на лікарняному ОСОБА_6 зайшов до сервісного центру Новоайдарського відділення Слов`яносербської ОДПІ та звернувся до головного державного ревізора — інспектора вказаного відділення ОСОБА_9                        з проханням надіслати в електронному вигляді на мережевий диск Z/BOX/Остапишин зразок довідки про доходи, зазначивши про необхідність перенаправити цей зразок до ГУ ДФСУ у Луганській області. Після цього            ОСОБА_9 виконав прохання ОСОБА_6 .
Того ж дня ОСОБА_6 склав довідку, відповідно до якої обсяг прибутку ФОП ОСОБА_8 становив 580 000 грн, що не відповідає дійсності, оскільки відповідно до даних ІС «Податковий блок» ФОП ОСОБА_8 з 01 квітня       2014 року по 30 листопада 2016 року податкові декларації не подавала; потім власноруч зареєстрував цю довідку, використавши індекс Слов`яносербської ОДПІ, та поставив власний підпис і печатку Слов`яносербської ОДПІ.
Після цього у період з 03 листопада по 08 листпада 2016 року ОСОБА_6  видав вказану довідку ОСОБА_8 , яку остання надала до Посольства Угорської Республіки в Україні.
Юридичну кваліфікацію дій ОСОБА_6 органи досудового розслідування визначили за частиною 1 статті 366 КК як складання та видача службовою особою завідомо неправдивого офіційного документа.
 Ухвалою Луганського апеляційного суду від 23 березня 2020 року вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 05 вересня 2019 року щодо  ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування судових рішень та призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Вимоги обґрунтовує тим, що судом першої інстанції не надано належної оцінки ряду доказів сторони обвинувачення, що у свою чергу не було перевірено судом апеляційної інстанції. При цьому наполягає на тому, що суд на порушення вимог кримінального процесуального закону належним чином не дослідив Акт тематичної перевірки ГУ ДФС У Луганській області від 29 грудня 2016 року та висновку службової перевірки Слов`яносербської ОДПІ ГУ ДФС у Луганській області від 3 січня 2017 року, зі змісту якого вбачається, що перевірка проводилась на підставі доповідної записки інспектора ОСОБА_9 , котрий долучив довідку, надіслану електронною поштою з Посольства Угорщини               у м. Києві, яку він перевіряв на предмет достовірності.
Разом з тим прокурор зазначає, що показання свідка ОСОБА_9 судом трактовано на користь обвинуваченого, всупереч вимогам статті 23 КПК без проведення безпосереднього допиту.
Також прокурор вказує на те, що довідка про доходи ОСОБА_8 , яка надійшла офіційною електронною поштою з Посольства Угорщини, не може        не братися до уваги виключно через її надходження в електронній формі, а висновок судової почеркознавчої експертизи не може бути визнаний на цих підставах недопустимим доказом.
Крім того, прокурор, не погоджуючись з висновками суду апеляційної інстанції, зазначає, що доводи його апеляційної скарги залишені поза увагою, оскільки судом не досліджено належним чином доказів у судовому засіданні та без аргументації всупереч вимогам кримінального процесуального закону визнано правомірними висновки місцевого суду щодо отримання довідки про доходи ОСОБА_8 . 
Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, яка підтримала касаційну скаргу, обговоривши доводи касаційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви Суду
Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 373 КПК виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, органи досудового розслідування обвинувачували ОСОБА_6 в тому, що він, будучи службовою особою, склав та видав завідомо неправдивий офіційний документ. 
Прокурор у своїй касаційній скарзі вказує, що суд безпідставно дійшов висновку про недоведеність стороною обвинувачення вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, а також вважає, що достатньо доказів, які вказують на  винуватість особи.
Однак, як убачається з матеріалів провадження, такі доводи прокурора не були підтверджені.
Суд першої інстанції свій висновок щодо відсутності належних доказів, які б вказували на винуватість ОСОБА_6 , зробив на підставі показань самого обвинуваченого та свідків, а також проаналізував письмові докази сторони обвинувачення.
Суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які відомості з приводу того, що довідку про доходи                  ОСОБА_8 від 3 листопада 2016 року отримано з Посольства Угорщини в Україні, та вказав, що відносини в межах кримінального провадження повинні здійснюватися відповідно до глави 42 КПК, а порушення таких вимог призводить до недопустимості такого доказу. Тобто суд у своїх висновках поставив під сумнів отримання зазначеного доказу в передбачений кримінальним процесуальним законом спосіб, а допитана в судовому засіданні  ОСОБА_8 у своїх показаннях стверджувала, що не отримувала довідки в ОСОБА_6 та не надавала її до Посольства Угорщини.
Між тим, суд, дослідивши всі докази сторони обвинувачення, проаналізував їх та у своїх висновках вказав, що судова почеркознавча експертиза проводилась стосовно дослідження підпису в довідці про доходи ОСОБА_8 , яку визнано недопустимим доказом, а з огляду на це висновок експертизи також є недопустимим доказом. Допитана у судовому засіданні експерт пояснила, що експертизу проведено за матеріалами слідчого відповідно до його постанови, та підтвердила свій висновок у судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції всупереч доводам прокурора повторно дослідив письмові докази в судовому засіданні та на підтвердження висновків суду першої інстанції зазначив, що свідки, допитані під час судового розгляду, не підтвердили факту складання та видачі довідки ОСОБА_6 , а письмові докази не можуть бути підставою для визнання особи винуватою, оскільки отримано з порушенням вимог кримінального процесуального закону, а похідні від них докази також визнані судом недопустимими.
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, а доводи прокурора в частині належності довідки про доходи ОСОБА_8      від 3 листопада 2016 року з посиланням на Закон України «Про електронні документи та електронний документообіг» не спростовують висновків суду про необхідність отримання документів у порядку, встановленому саме кримінальним процесуальним законом. 
Також неспроможними є доводи прокурора в частині недослідження Акта перевірки, оскільки такому доказу надано судом першої інстанції належну оцінку, при цьому апеляційний суд повторно дослідив цей доказ, зазначивши, що акт службової перевірки слугував підставою для внесення відомостей у ЄРДР, він складений до їх внесення та вказує лише на можливості внесення               ОСОБА_6 завідомо неправдивих відомостей в офіційний документ і потребує перевірки викладених у цьому документі відомостей, а не встановлює наперед винуватість особи.
Також, виходячи з позиції Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав про необхідну «наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла-таки вчинити злочин», суди дійшли правильного висновку, що наявних фактів або інформації про внесення саме ОСОБА_6 неправдивих відомоcтей у довідку, отримання цієї довідки ОСОБА_8 з подальшим її направленням до Посольства Угорщини судом не встановлено, а тому ОСОБА_6 слід виправдати, оскільки органом обвинувачення не доведено, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статті 366 КК.
Доводи прокурора в частині трактування показань свідка ОСОБА_9 на користь обвинуваченого без проведення безпосереднього допиту також є неспроможними, оскільки такий свідок був допитаний у суді першої інстанції і, як убачається звукозапису судового засідання, суд правильно виклав його показання, згідно з яким він склав доповідну записку на ім`я керівника ДПІ про відсутність даних про вхідну та вихідну документацію щодо звернення ОСОБА_8 до ОДПІ, а також відомостей  стосовно видачі їй довідки про доходи для надання в Посольство Угорщини.
Відповідно до частини 4 статті 17 КПК лише розумні сумніви стосовно доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи, тобто сумніви, що можуть виникнути лише на підставі аналізу наданих сторонами доказів чи відсутності таких доказів. Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Апеляційний суд розглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора з урахуванням вимог його скарги.
Так, суд апеляційної інстанції, залишаючи без зміни вирок районного суду щодо ОСОБА_6 , зазначив, що стороною обвинувачення не доведено порушення судом першої інстанції вимог закону та відсутні аргументи неповноти судового розгляду, на що покликається прокурор і у своїй касаційній скарзі.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки в процесі перевірки матеріалів кримінального провадження не встановлено допущення процесуальних порушень під час оцінки та дослідження доказів, які б ставили під сумнів обґрунтованість висновків судів про недоведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 366 КК.
Зокрема, під час розгляду кримінального провадження мають бути враховані обставини в їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу прокурор. 
Отже, для підтвердження винуватості особи необхідна сукупність доказів, у тому числі й тих, які не викликають сумніву в їх правдивості та/або усувають вірогідність зацікавленості такої особи.
У касаційній скарзі прокурор, по суті, дав власну оцінку доказам на підтвердження винуватості ОСОБА_6 , відмінну від оцінки судів попередніх інстанцій, однак не обґрунтував наявності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, через які ухвала апеляційного суду чи вирок суду першої інстанції підлягали би безумовному скасуванню.  
Тобто рішення про виправдання ОСОБА_6 є обґрунтованим, а ухвала апеляційного суду відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таких істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування оскаржуваних судових рішень,  колегією суддів не встановлено, а тому в задоволенні касаційної скарги прокурора необхідно відмовити.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
 
ухвалив:
 
Вирок Новоайдарського районного суду Луганської області від 05 вересня          2019 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 23 березня 2020 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора – без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                              ОСОБА_2                                   ОСОБА_3