ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2020 року	Львів	Справа № 460/3851/20 пров. № А/857/10482/20	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого судді                                       Большакової О.О.,
суддів                                                            Курильця А.Р., Качмара В.Я. 
з участю секретаря судового засідання     Пильо І.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Акціонерне товариство «Банк Форвард» про визнання протиправною та скасування постанови за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року (суддя першої інстанції Зозуля Д.П., м. Рівне, повний текст складено 07.07.2020),
В С Т А Н О В И В :
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Т.Л. про визнання протиправною та скасвування постанови про відкриття виконавчого провадження № 60625447 від 15.11.2019 винесеної приватним виконавцем виконавчого округа міста Києва Вольф Тетяною Леонідівною при виконанні виконавчого напису № 1569 від 15.08.2019, вчиненого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 7 липня 2020 року у задоволенні позову було відмовлено. 
Не погодившись із таким рішенням, його оскаржив ОСОБА_1 . Посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати. В обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана постанова була прийнята відповідачем з порушенням правил територіальної діяльності. Звертає увагу на те, що він проживає  та працює в місті Рівному. Жодного майна на території м. Києва не має. Доводи суду першої інстанції про наявність у нього рахунку в банку в місті Києві, на думку  апелянта, є безпідставними, оскільки сам рахунок не являється майном, в той час як кошти на цьому рахунку відсутні. 
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення суду першої інстанції. 
Сторони та представник третьої особи в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.
Відповідно до ч.3 ст.268 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Згідно з ч. 4 ст.229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 проживає в місті Рівному. 
15.08.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою Ольгою Іванівною здійснено виконавчий напис № 1569, згідно з яким звернено стягнення з громадянина України   ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором укладеним із ПАТ "Банк Форвард". Сума заборгованості складає 13315,84 грн.
У подальшому, представник АТ "Банк Форвард" звернувся до відповідача із заявою вих. № 1/1/4-1038/15 від 13.09.2019 про примусове виконання виконавчого напису нотаріуса. Зі змісту вказаної заяви, стягувач, АТ "Банк Форвард", просив відкрити за місцезнаходженням майна (грошових коштів) боржника виконавче провадження з примусового виконання виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. за № 1569 від 15.08.2019 про стягнення з боржника ОСОБА_1 коштів у розмірі 14165,84 грн. Крім того, у випадку встановлення доходу боржника, АТ "Банк Форвард" просив звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення на стягнення на його майно та без перевірки його майнового стану за місцем проживання (перебування) боржника .
На підставі вказаної вище заяви, 15.11.2019 відповідачем відкрито виконавче провадження № 60625447 щодо примусового виконання виконавчого напису №1569 від 15.08.2019, вчиненого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Разумовою О.І. про стягнення з позивача на користь АТ "Банк Форвард" заборгованості в розмірі 14165,84 грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з правомірності оскаржуваної  постанови, оскільки виконавче провадження відкрито приватним виконавцем у відповідності до   ст. 24 Закону України «Про виконавче провадження»   - за місцем знаходження майна боржника (коштів на карткових рахунках).
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з наступних підстав.
Згідно з ч.1   ст.287 КАС України учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.
Відповідно до положень ч. 2   ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Спірні відносини врегульованіЗаконом України "Про виконавче провадження",   Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження"   виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього   Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 3 Закону України "Про виконавче провадження" відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів - виконавчих написів нотаріусів.
Вимоги до виконавчого документа визначені статтею 4 Закону України "Про виконавче провадження".
Відповідно до п. 10 ч. 4 ст.4 Закону України "Про виконавче провадження"   виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ пред`явлено не за місцем виконання або не за підвідомчістю.
Частиною 1 статті 5 Закону України "Про виконавче провадження"   встановлено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим      Законом      випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються   Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Місце виконання рішення, згідно з п. 10 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5, визначається відповідно до вимог, встановлених   статтею 24 Закону України "Про виконавче провадження".
Відповідно до ч. 2   ст. 24 Закону України "Про виконавче провадження"   приватний виконавець приймає до виконання виконавчі документи за місцем проживання, перебування боржника - фізичної особи, за місцезнаходженням боржника - юридичної особи або за місцезнаходженням майна боржника. Виконавчі дії у виконавчих провадженнях, відкритих приватним виконавцем у виконавчому окрузі, можуть вчинятися ним на всій території України.
Згідно з ч. 1 ст. 22 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" про початок діяльності приватний виконавець повідомляє Міністерство юстиції України.
Відповідно до абз. 1 ч. 2   Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"   у повідомленні про початок діяльності обов`язково зазначається виконавчий округ, на території якого приватний виконавець має намір здійснювати діяльність.
Згідно з п. 4 ч. 2   ст. 23 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" у Єдиному реєстрі приватних виконавців України містяться відомості про виконавчий округ, на території якого приватний виконавець здійснює діяльність.
У свою чергу, відповідно до ч. 1, 2 ст. 25 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"      виконавчим округом є територія Автономної Республіки Крим, області, міста Києва чи Севастополя.
Приватний виконавець має право приймати до виконання виконавчі документи, місце виконання яких відповідно до Закону України "Про виконавче провадження"   знаходиться у межах Автономної Республіки Крим, області або міста Києва чи Севастополя, у яких розташований його виконавчий округ.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів" фізичні або юридичні особи мають право вільного вибору приватного виконавця з числа тих, відомості про яких внесено до Єдиного реєстру приватних виконавців України, з урахуванням суми стягнення та місця виконання рішення, визначеного Законом України "Про виконавче провадження".
За приписами п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про виконавче провадження"   виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у      статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що зареєстрованим місцем проживання позивача є місто Рівне, що не оспорюється відповідачем.
Разом з тим, спірні постанови про відкриття виконавчого провадження прийняті приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф Т.Л. (в подальшому прізвище змінено на Павелків ).
Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки до приватного виконавця надійшов виконавчий документ, в якому зазначено, що майно боржника знаходиться в межах виконавчого округу м. Києва, у відповідача не було підстав для повернення виконавчого документа стягувачу, в зв`язку із пред`явленням не за місцем виконання.
Так, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником карткового рахунку, відкритого в АТ "Банк Форвард", який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 105, та послався на довідки АТ "Банк Форвард".
Відповідно до ч. 1 ст. 190 Цивільного кодексу України   майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.
Згідно зі ст.179 Цивільного кодексу України   річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.
Відповідно до п. 3.1 ст. 3 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"   кошти існують у готівковій формі (формі грошових знаків) або у безготівковій формі (формі записів на рахунках у банках).
Згідно з п.п. 6.1, 6.2 ст. 6 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"   банки мають право відкривати рахунки резидентам України (юридичним особам, їх відокремленим підрозділам, фізичним особам), нерезидентам України (юридичним особам, представництвам юридичних осіб в Україні, інвестиційним фондам та компаніям з управління активами, що діють від імені таких інвестиційних фондів, фізичним особам). Особи, визначені в п. 6.1 цієї статті, мають право відкривати рахунки у будь-яких банках України відповідно до власного вибору для забезпечення своєї господарської діяльності і власних потреб.
Банки мають право відкривати своїм клієнтам вкладні (депозитні), поточні рахунки, рахунки умовного зберігання (ескроу) та кореспондентські рахунки (п. 7.1 ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні").      
За приписами пп. 7.1.4 п. 7.1   ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"   особливості режимів функціонування вкладних (депозитних), поточних рахунків, рахунків умовного зберігання (ескроу) та кореспондентських рахунків визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України та договорами, що укладаються клієнтами та обслуговуючими їх банками.
Згідно з пп.7.1.5 п. 7.1   ст. 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні"   зарахування коштів на рахунок клієнта здійснюється як шляхом внесення їх у готівковій формі, так і шляхом переказу коштів у безготівковій формі з інших рахунків.
Отже, проаналізувавши вищенаведені правові норми, колегія суддів дійшла висновку, що грошові кошти у формі записів на рахунках у банках є майном у розумінні      статті 190 Цивільного кодексу України.
Зі змісту заяв АТ "Банк Форвард" про примусове виконання виконавчих написів, направлених приватному виконавцю виконавчого округу міста Києва Вольф Т.Л., вбачається, що стягувач просив приватного виконавця відкрити виконавчі провадження саме за місцем знаходження майна (грошових коштів) боржника.
Згідно з листами АТ "Банк Форвард" б/н, доданими до заяв про примусове виконання рішення є рахунок № НОМЕР_1 у валюті гривня, відкритий в АТ «Банк Форвард», який розташований за адресою: м. Київ, вул. Саксаганського, 105 (а.с. 53).
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що ані заява стягувача, ані листи АТ "Банк Форвард" не є належними доказами наявності грошових коштів боржника на рахунку, відкритому в АТ "Банк Форвард», оскільки такі підтверджують наявність лише відкритого рахунку, а не коштів на ньому. 
У матеріалах виконавчого провадження, які були надані відповідачем до суду першої інстанції в якості доказової бази, відсутні документи, що підтверджують наявність коштів на картковому рахунку позивача. 
Такі документи не були надані відповідачем і до суду апеляційної інстанції  на спростування доводів апеляційної скарги .
Отже, висновки суду першої інстанції про наявність грошових коштів на рахунках боржника не ґрунтуються на доказах, що містяться в матеріалах справи.
Подані приватному виконавцеві документи не свідчать про перебування у володінні боржника майна, зокрема грошових коштів у м. Київ, які обліковуються на банківському рахунку, відкритому на ім`я позивача, що давало б право приватному виконавцю виконавчого округу м. Києва Вольф (Павелків) Т.Л. відкривати виконавче провадження за виконавчим документом, по яких боржником виступає позивач.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст. 77 КАС України, передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Таким чином, відповідачем не доведено наявність підстав для відкриття виконавчого провадження ВП № 60625447, а тому оскаржувана постанова підлягає скасуванню.
Посилання на правовий висновок Верховного Суду, викладений в постанові від 10.09.2018 по справі № 905/3542/15 є помилковим, оскільки вказана постанова прийнята за інших фактичних обставин. При цьому, у цій постанові надана оцінка правовідносинам щодо накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на банківських рахунках боржника, а не щодо відкриття виконавчого провадження за місцезнаходженням карткового рахунку боржника за відсутності доказів про наявність на цьому рахунку грошових коштів.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Такий висновок суду апеляційної інстанції узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 08.04.2020 по справі № 804/6996/17, від 30.04.2020 по справі № 580/3311/19, яка є обов`язковою для врахування в силу ч.5 ст.242 КАС України.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального права, що стали підставою для неправильного вирішення справи.
При цьому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інтснації про наявність підстав для поновлення строків звернення до суду з позовом з огляду на поважність причин пропуску такого. Так, згідно тверджень позивача копію постанови про відкриття виконавчого провадження він отримав 4 лютого 2020 року. Жодних доказів, на спростування вказаного твердження суду подано не було. Отже, саме з цього часу позивач дізнався про порушення його права і розпочався відлік часу, наданого на оскарження вказаної постанови. Однак,  у матеріалах справи наявні медичні документи, що підтверджують перебування позивача на стаціонарному лікуванні з 11 лютого 2020 року по 22 березня 2020 року. ( а.с.12-13). Апеляційний суд вважає, що хвороба є об`єктивною перешкодою для реалізації особою свого права оскаржити в судовому порядку рішення суб`єкта владних повноважень, а тому суд першої інстанції  правильно поновив строк і допустив дану справу до розгляду по суті.
Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 2 ч. 1   ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згфідно з п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині.
Враховуючи викладене, рішення Рівненського окружного адміністративного суду слід скасувати з прийняттям постанови про задоволення позову.
Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Відповідно ч. 6 ст. 139 КАС України  якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позовні вимоги було задоволено, на користь позивача слід стягнути суму сплаченого при поданні позову судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок .
Керуючись ст.ст. 139, 242, 243, 250, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
п о с т а н о в и в:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 07 липня 2020 року 
Прийняти нову постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження №60625447 від 15.11.2020 року, винесену приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Вольф Тетяною Леонідівною при виконанні виконавчого напису 21569 ВІД 15.08.2019 року, вчиненого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Розумовою О.І.
Стягнути з приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павелків Тетяни Леонідівни на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у справі №460/3851/20 за подання позовної заяви у розмірі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 копійок.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції. 

Головуючий суддя	 	О. О. Большакова 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	В. Я. Качмар