КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

ПОСТАНОВА
Іменем України 
12 листопада 2020 року                                                                         місто Київ
Справа № 212/8412/18
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Лівінського С.В. (суддя-доповідач),
Березовенко Р.В., 
Сержанюка А.С. 
секретар судового засідання: Малашевський О.В.
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження матеріали апеляційної скарги публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Білої Ірини Володимирівни, на рішення Шевченківського районного суду міста Києва, у складі судді Макаренко Ірини Олександрівни, від 20 січня 2020 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», треті особи: державне підприємство «Національні інформаційні системи», державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття арешту, 
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2018 року ОСОБА_1   звернулася до суду з наведеним позовом. Просила суд усунути їй перешкоди у користуванні власністю на автомобіль марки TOYOTA, модель CAMRY 2.4, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер НОМЕР_2 , рік випуску 2007, шляхом зняття обтяження у вигляді застави рухомого майна і виключення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, вид обтяження: приватне обтяження, тип реєстрації: поточна, тип обтяження: застава рухомого майна, зареєстровано 28 серпня 2014 року 17:23:23 за №14511248 Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України.
Свої вимоги обґрунтувала тим, що їй на праві приватної власності належить автомобіль марки TOYOTA, модель CAMRY 2.4, який придбано 09 січня 2014 року. Після придбання транспортний засіб зареєстровано у державному органі м. Кривого Рогу та поставлено на реєстраційний облік. Маючи намір вчинити правочин із вищевказаним автомобілем, позивач звернулась до нотаріуса, який зазначив, що на вказаному транспортному засобі наявне обтяження у вигляді застави рухомого майна.
Звернувшись до відповідача ОСОБА_1 отримала усну відповідь, що Банк ніяких дій для зупинення порушення її інтересів вчиняти не буде.
Позивач зазначає, що на момент набуття права власності, 09 січня 2014 року, на автомобіль, жодного обтяження не було, а застава рухомого майна зареєстрована лише 28 серпня 2014 року.
Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Усунуто перешкоди у користуванні власністю на автомобіль марки TOYOTA, модель: CAMRY 2.4, шляхом виключення запису з Державного реєстру обтяжень рухомого майна.
Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» з судовим рішенням не погодилося та подало апеляційну скаргу. Просило скасувати рішення районного суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволені позову. Вважало, що судове рішення ухвалено внаслідок неправильного застосування норм матеріального та порушенням норм процесуального права, при неповному з`ясуванні фактичних обставин справи, без належної оцінки наявних в матеріалах справи доказів.   
ОСОБА_1 відзиву на апеляційну скаргу до суду не надала, у повному обсязі мала можливість реалізувати надані їй законом процесуальні права щодо спростування доводів апеляційної скарги, подання доказів. 
Сторони про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, попри це у судове засідання не з`явилися.
Між тим, відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
З врахуванням наведеного, колегія суддів виходить з того, що, оскільки представники учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, клопотання до суду не надали, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі, аповажність причин неявки представників учасників судового процесу судом апеляційної інстанції не встановлена та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), відповідно до ст. 372 ЦПК України їх неявка в судове засідання розгляду справи не перешкоджає.
Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона до задоволення не підлягає.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд виходив з того, що доводи позивача обґрунтовані, а обставини на які вона посилається у обґрунтування позову знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. 
Колегія суддів погоджується з цим висновком районного суду, оскільки він ґрунтується на нормах чинного законодавства України та відповідає фактичним обставинам справи.
Судом встановлене і матеріалами справи підтверджене таке.
09 січня 2014 рокуОСОБА_1 придбала автомобіль TOYOTA CAMRY 2.4, номер шасі НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , 2007 року випуску.
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 вказаний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_1 .
З витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 57367126 від 30 жовтня 2018 року, вбачається, що реєстратором ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України зареєстровано 28 серпня 2014 року приватне обтяження рухомого майна на підставі Кредитного договору №8/2007/840-К/741-АІІ, укладеного 08 червня 2007 року, одним із об`єктів обтяження є автомобіль марки TOYOTA, модель: CAMRY 2.4, номер шасі: НОМЕР_1 , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , рік випуску: 2007, обтяжувачем якого вказано ПАТ КБ «Надра», а боржником ОСОБА_2 . 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу», стаття 572 ЦК України).
Статтею 17 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодавець може відчужувати заставлене майно тільки за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до статті 27 Закону України «Про заставу» застава зберігає силу, якщо за однією з підстав, зазначених в законі, майно або майнові права, що складають предмет застави, переходять у власність іншої особи.
Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правовий режим регулювання обтяжень рухомого майна, встановлених з метою забезпечення виконання зобов`язань, а також правовий режим виникнення, оприлюднення та реалізації інших прав юридичних і фізичних осіб стосовно рухомого майна.
Якщо інше не встановлено законом, зареєстроване обтяження зберігає силу для нового власника (покупця) рухомого майна, що є предметом обтяження, за винятком таких випадків: 1) обтяжувач надав згоду на відчуження рухомого майна боржником без збереження обтяження; 2) відчуження належного боржнику на праві власності рухомого майна здійснюється в ході проведення господарської діяльності, предметом якої є систематичні операції з купівлі-продажу або інші способи відчуження цього виду рухомого майна (частина третя статті 9 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень»).
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2018 року у справі № 522/11377/13-ц (провадження № 61-464св17) зазначено, що «системний аналіз частини третьої статті 9, частини першої статті 10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» дозволяє зробити висновок, що у разі відчуження предмета обтяження боржником без згоди обтяжувача, обтяження рухомого майна, що є предметом обтяження, зберігає свою силу для нового власника (покупця) в разі, якщо воно зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Позивач може бути добросовісним набувачем лише за умови, якщо на момент укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу був відсутній відповідний запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. Відчуження майна, що є предметом застави, без припинення обтяжень, не припиняє заставу, а тому вона зберігає чинність при переході права власності на предмет застави до іншої особи»
Розглядаючи спір, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, не зважаючи на доводи апеляційної скарги, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, належність, допустимість, достовірність кожного наданого скаржником доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, в тому числі й тих, на які посилається апелянт, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон який їх регулює, та дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову.
Всупереч твердженням апелянта, судом першої інстанції правильно встановлено, що приватне обтяження рухомого майна на підставі кредитного договору № 8/2007/840-К/741-АІІ, укладеного 08 червня 2007 року було внесено до Державного реєстру обтяжень рухомого майна 28 серпня 2014 року, тобто через пів року після того, як ОСОБА_1 придбала спірний автомобіль. 
Доводи апеляційної скарги установлених у справі фактичних обставини та висновків суду першої інстанції обґрунтовано викладених в мотивувальній частині судового рішення не спростовують, а зводяться до незгоди апелянта з висновками суду щодо їх оцінки, а також містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх спростував. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду теж не спростовують і не свідчать про порушення судом норм цивільного або цивільно-процесуального законодавства.
При цьому, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в  рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Інших доводів, які б спростували висновки суду першої інстанції та впливали на законність та обґрунтованість постановленої судом ухвали, апеляційна скарга не містить. 
Тому, апеляційну скаргу заявника слід залишити без задоволення, а ухвалу районного суду - без змін. 
Керуючись ч. 6 ст. 259, 268, п. 1) ч.1 ст. 374, ст. 375, ст. 381- 384 ЦПК України,
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Білої Ірини Володимирівни залишити без задоволення. 
Рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 20 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття. У випадках визначених ст. 389 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, безпосередньо до суду касаційної інстанції. Оскільки в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 
 
Судді:                                                                                               С.В. Лівінський,        

Р.В. Березовенко,

                                                                                                          А.С. Сержанюк