ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/4494/20 Справа № 185/5425/18 	  	Суддя у 1-й інстанції - Гаврилов  В. А. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

Категорія 55   

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді – Петешенкової М.Ю.,
суддів – Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
при секретарі - Пивоваровій А.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року 
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом посилаючись на те, що з 23 травня 2005 року він працював у виробничому структурному підрозділі “Шахтоуправління імені Героїв Космосу” ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» машиністом підземних установок. 
16 листопада 2015 року був переведений на поверхню на дільницю підготовки виробництва та матеріального складу в якості учня постачальника кріпильних матеріалів в шахту. Він був не згодний з переведенням з роботи на підземних умовах на поверхню, оскільки з листопада 2015 року йому залишалось відпрацювати фактично три місяці для того, щоб було 15 років підземного стажу, від чого залежить розмір його пенсії. 
Внаслідок неправомірних дій відповідача у нього погіршився стан здоров`я, у зв`язку із чим він з 17 листопада 2015 року по 11 січня 2016 року перебував на лікарняному, з 12 січня 2016 року по 08 лютого 2016 року перебував у відпустці, в період якої знову відчув погіршення стану здоров`я, через що з 20 січня 2016 року по 04 лютого 2016 року проходив лікування, тому відпустка була продовжена на строк його лікування, тобто до 22 лютого 2016 року. 
23 лютого 2016 року був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року, розпорядження про переведення визнано незаконним. Визнано, що останнім місцем роботи ОСОБА_1 до його звільнення 23 лютого 2016 року є: машиніст підземних установок 3 розряду дільниці конвеєрного транспорту № 1, про що зобов язано внести відповідні зміни до розпорядження директора виробничого структурного підрозділу "Шахтоуправління імені Героів Космосу ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" від 23 лютого 2016 року № 35/6-к “Про звільнення ОСОБА_1 ” та відповідні записи в його трудову книжку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Окрім того, внаслідок нарахування заробітної плати як учню постачальника кріпильних матеріалів, замість машиніста підземних робіт, йому спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних переживаннях, приниженні честі та гідності, відчутті несправедливості. Внаслідок незаконних дій директора, що спричинило погіршення стану його здоров`я, після перенесеного сильного душевного хвилювання та стресу, він знаходився на лікуванні. Розмір моральної шкоди складає 50 000 грн. Попередній розрахунок судових витрат складається з витрат на правничу допомогу на момент звернення до суду у у розмірі 1 000 грн. та 4 000 грн. на майбутнє. 
З урахуванням викладеного, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі у сумі 13 229,21 грн., в рахунок відшкодування моральної шкоди 50 000 грн., вирішити питання про судові витрати. 
Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі — залишено без розгляду.
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, перебуваючи на лікарняному не працював, роботу не виконував і права на отримання заробітної плати не отримав. Натомість, відповідач не має перед позивачем заборгованості по заробітній платі, оскільки нарахування виплат позивачу під час перебування на лікарняному, здійснювалось виходячи з заробітної плати машиніста. Позивач визнав факт відсутності у відповідача заборгованості по заробітній платі. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із несплатою заробітної плати, позбавленням права на отримання пільгової пенсії та прийняттям незаконного розпорядження, суд першої інстанції виходив із того, що у відповідача відсутня заборгованість по заробітній платі перед позивачем, який своєчасно вийшов на пенсію та йому зарахований пільговий стаж. Незаконним розпорядженням директора про переведення позивача, будь-якої шкоди не завдано так, як останній не працював за вказаною спеціальністю. Отже, позивачем не надано суду доказів отримання моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і здійснення додаткових зусиль для організації свого життя.
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду як таке, що прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено порушення відповідачем прав позивача внаслідок незаконного переведення на іншу роботу, зміною істотних умов праці. Враховуючи характер страждань, які він переніс, тривалість даних страждань, погіршення стану здоров`я, тяжкість заподіяної душевної та психологічної травми, істотні зміни в житті, вважає, що має право на відшкодування моральної шкоди у зазначеному розмірі.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає часткову задоволенню, а рішення суду скасуванню, з огляду на наступне. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.
Зазначеним вимогам судове рішення суду першої інстанції не відповідає. 
Судом першої інстанції встановлено, що з 23 травня 2005 року ОСОБА_1 працював у виробничому структурному підрозділі “Шахтоуправління імені Героїв Космосу” ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» машиністом підземних установок. 
16 листопада 2015 року позивач був переведений на поверхню на дільницю підготовки виробництва та матеріального складу в якості учня постачальника кріпильних матеріалів в шахту. Він був не згодний з переведенням з роботи на підземних умовах на поверхню, оскільки з листопада 2015 року йому залишалось відпрацювати фактично три місяці для того, щоб було 15 років підземного стажу, від чого залежить розмір його пенсії. 
Внаслідок неправомірних дій відповідача у нього погіршився стан здоров`я, у зв`язку із чим він з 17 листопада 2015 року по 11 січня 2016 року перебував на лікарняному, з 12 січня 2016 року по 08 лютого 2016 року перебував у відпустці, в період якої знову відчув погіршення стану здоров`я, через що з 20 січня 2016 року по 04 лютого 2016 року проходив лікування, тому відпустка була продовжена на строк його лікування, тобто до 22 лютого 2016 року. 
23 лютого 2016 року звільнений за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію. Час перебування на лікарняному було зараховано до пільгового стажу. 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2016 року та постановою Верховного Суду від 04 квітня 2018 року, розпорядження про переведення визнано незаконним. Визнано, що останнім місцем роботи ОСОБА_1 до його звільнення 23 лютого 2016 року є: машиніст підземних установок 3 розряду дільниці конвеєрного транспорту № 1, про що зобов язано внести відповідні зміни до розпорядження директора виробничого структурного підрозділу "Шахтоуправління імені Героів Космосу ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" від 23 лютого 2016 року № 35/6-к “Про звільнення ОСОБА_1 ” та відповідні записи в його трудову книжку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення.
Частиною другою статті 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо.
Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди.
За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб.
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин.
Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. 
Рішеннями ЄСПЛ у справах «Тома проти Люксембургу» (2001), «Надбала проти Польщі» (2000) визнається, що при визнанні звільнення позивача незаконним, суд вважає доведеним, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, тобто незаконного звільнення, що доведено преюдиційним судовим рішенням в цивільній справі і згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України не підлягає доведенню, відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12.
На підставі викладених норм права, враховуючи зібрані у справі докази, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про підтвердження факту порушення законних прав позивача, яке полягало у прийнятті незаконного розпорядження, що призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Отже, вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд апеляційної інстанції, керуючись вимогами статті 237-1 КЗпП України, враховуючи характер спору, принцип розумності, достатності та справедливості, вважає, що відповідним розміром відшкодування моральної шкоди, є сума у розмірі 1000 грн., яка підлягає відшкодуванню, оскільки позивачем доведено заподіяння такої шкоди у зв`язку із порушенням його трудових прав. 
Враховуючи, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, ухвалене судове рішення підлягає скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову. 
Підстави для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу повністю або частково за рахунок відповідача відсутні, оскільки документального підтвердження понесення позивачем цих витрат, як того вимагає процесуальний закон, в матеріалах справи, окрім договору на правничу допомогу та квитанції адвоката, немає. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в оскаржуваній частині – задовольнити частково.
Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2019 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Стягнути з приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 1 000 грн.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: Н.М. Деркач

М.М. Пищида