Номер провадження: 22-ц/813/6394/20 
Номер справи місцевого суду: 521/3976/19
Головуючий у першій інстанції Сегеда О. М.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.10.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі: 
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С.,
За участю секретаря судового засідання: Лопотан В.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя
В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року, ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до  ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року позовні вимоги  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя – задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 49,6 кв.м., загальною площею 82,8 кв. м.
Визнано за  ОСОБА_2  право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яка в цілому складається з трьох житлових кімнат, житловою площею 49,6 кв.м., загальною площею 82,8 кв. м.
В іншій частині позовних вимог - відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, Акціонерне товариство «Укрсиббанк» подало до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просить суд скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року у повному обсязі та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , посилаючись на її необґрунтованість просить суд залишити без задоволення апеляційну скаргу АТ «УкрСиббанк» та залишити без змін рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Інші учасники справи не скористалися своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо її змісту і вимог до апеляційного суду не направили. 
До суду апеляційної інстанції з`явився: позивач ОСОБА_1 , його представник – адвокат Лашкевич Д.В. та відповідач Саід Харун Шах .
Апелянт – представник АТ «Укрсиббанк» до суду не з`явився, хоча був повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність не з`явившихся учасників справи, які своєчасно і належним чином були повідомлені про час і місце розгляду справи.
Заслухавши пояснення осіб, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
За змістом ч.ч. 1, 4  ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам відповідає, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 05 червня 1995 року відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровоградського міськвиконкому, актовий запис №363.
Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 серпня 2016 року шлюб між сторонами був розірваний (а.с. 15-16).
В період шлюбу у сторін народилося двоє дітей: повнолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 12,13).
Встановлено, що в період шлюбу сторони придбали за договором купівлі-продажу від 09 листопада 2006 року трьох кімнатну квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 17).
Право власності на квартиру АДРЕСА_1 оформлено на ім`я відповідача та зареєстровано 10 жовтня 2018 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 52).
З матеріалів справи вбачається, що 09 листопада 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_2 було укладено договір про надання споживчого кредиту №11073804000 від 09 листопада 2006 року, за умовами якого останньому був наданий кредит в розмірі 135000,00 доларів США, що за курсом НБУ на день укладення договору складало 681750,00 грн. (а.с. 18-27).
За вказані кредитні кошти була придбана в період шлюбу квартира АДРЕСА_1 .
В якості забезпечення виконання  ОСОБА_2  зобов`язань за кредитним договором №11073804000 від 09 листопада 2006 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_2  09 листопада 2006 року був укладений іпотечний договір від 09 листопада 2006 року, згідно умов якого останній передав в іпотеку квартиру  АДРЕСА_1 (а.с. 28-31).
09 листопада 2006 року в якості забезпечення виконання  ОСОБА_2  зобов`язань за кредитним договором №11073804000 від 09 листопада 2006 року, між АКІБ «УкрСиббанк» та  ОСОБА_6 було укладено договір поруки, відповідно до умов якого остання на добровільних засадах взяла на себе зобов`язання відповідати перед АКІБ «УкрСиббанк» як солідарний боржник по зобов`язанням  ОСОБА_2 , що виникають з умов вищезазначеного кредитного договору (а.с. 32-34).
Встановлено, що заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2015 року на користь ПАТ «УкрСиббанк», яке є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк», було стягнуто у солідарному порядку зі сторін заборгованість за кредитним договором №11073804000 від 09 листопада 2006 року в розмірі 96244,94 доларів США, що за курсом НБУ станом на 01 грудня 2014 року становить 1440716,40 грн., пеня в розмірі 14308,96 грн. та судовий збір в розмірі 3654,00 грн. (а.с. 35-38).
В процесі судового розгляду було встановлено, що після придбання зазначеної квартири, відповідач ухиляється та відмовляється від сплати заборгованості. Крім того, відповідач також ухиляється від сплати аліментів на дітей.
З матеріалів справи вбачається, 01 лютого 2019 року позивачка звернулася до відповідача з письмовою пропозицією щодо добровільного поділу майна та запропонувала поділи майно наступним шляхом, а саме визнати за нею право власності на 7/8 ідеальних часток квартири  АДРЕСА_1 та визнати за відповідачем право власності на 1/8 частину даної квартири, але останній відмовився від поділу квартири, оскільки вважає її своєю особистою власністю (а.с. 42-44, 45).
Згідно висновку будівельно-технічного експертного дослідження від 08 лютого 2019 року поділ в натурі квартири  АДРЕСА_1 , в рівних частках по Ѕ за кожним - не надається можливим (а.с. 46-56).
Відповідно до технічного паспорту від 27 жовтня 2006 року квартира  АДРЕСА_1 складається з трьох житлових кімнат, площею 22,8 кв.м., 12,2 кв.м., 14,6 кв.м., кухні, площею 17,0 кв.м., ванна, площею 2,9 кв.м., туалет, площею 1,7 кв.м., коридор, площею 11,6 кв.м., загальною площею 82,8 кв.м., в тому числі житловою – 49,6 кв.м. (а.с. 53-54).
       Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, районний суд виходив з того, що позивачка правомірно звернулася до суду з позовом про поділ квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності, та яка разом з тим перебуває в іпотеці. При цьому, районний суд посилався на позицію викладену у постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 522/17048/15ц.
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). 
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Розірвання шлюбу згідно ст. 68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.
Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
З роз`яснень п. 23 Постанови Пленуму ВС України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо.
Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України.
Згідно ст. 60, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Відповідно до ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.
Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Статтею 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.
У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
       Судовим розглядом справи встановлено, що після розірвання шлюбу, між сторонами залишився невирішеним майновий спір щодо поділу нерухомого майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя – трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , яка наразі перебуває в іпотеці АТ «УкрСиббанк» (Іпотечний договір від 09 листопада 2006 року,  а.с. 28-31).
Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом.
Частиною 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.
У ст. 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Отже, положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки.
Разом з цим, положеннями Закону України «Про іпотеку» не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону.
Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 липня 2019 року по справі № 522/17048/15-ц, перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії банку, як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені ч. 2 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.
Так, відповідно до правового висновку викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №668/9978/15-ц закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо урегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення статті 17 Закону України «Про іпотеку» містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у статті 593 ЦК України. Проведений аналіз норм законодавства та встановлені фактичні обставини свідчать про відсутність підстав для припинення договору іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку», а відтак, іпотека залишається дійсною незалежно від зміни власника майна.
За таких обставин апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції з приводу того, що перебування спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя.
З урахуванням наведенного, доводи апеляційної скарги ПАТ «УкрСиббанк» про те, що при винесенні рішення буде порушено їх право, як іпотекодержателя, є безпідставними, оскільки після визнання за позивачкою права власності на частину спірної квартири іпотека не припиниється, оскільки позивачка набуває статусу іпотекодавця і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття нею права власності на предмет іпотеки.
Крім того, заборона щодо поділу іпотечного майна між подружжям законом не встановлена. В силу вимог статті 23 Закону України «Про іпотеку» навіть при бажанні сторони не зможуть здійснити відчуження квартири за наявності іпотеки, тому жодних права та інтересів банку рішенням суду не порушено.
Тобто, закон не забороняє визнання права власності на відповідну частку іпотечного майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки таке визнання не є відчуженням. При цьому заборони щодо визнання права власності на іпотечне майно за іншим з подружжям також не містить іпотечний договір, укладений між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 .
Колегія суддів наголошує на тому, що основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції - ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не зможуть між собою домовитися в позасудовому порядку.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 2, 4, 13 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право порушено. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення.
Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Окрім того, згідно із ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
Матеріалами справи встановлено, що 22.01.2020 року відповідач ОСОБА_2 подав до суду заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с. 123). 
Враховуючи наведене, виходячи з інтересів сторін у справі, визнання позову відповідачем, яке не суперечить закону і не порушує права та інтереси третьої особи, а також принципу рівності часток у спільному майні подружжя, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказах, дійшов правильного висновку про поділ спільного майна подружжя, визнавши за позивачем право власності на 1/2 частину квартири  АДРЕСА_1 . 
За таких обставин суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статтей 12, 13, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статтей 263 - 265 ЦПК України, підстави для його скасування відсутні.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Укрсиббанк» - залишити без задоволення. 
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2020 року по цивільній справі за позовом   ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Акціонерне товариство «УкрСиббанк» про поділ нерухомого майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 09.10.2020 року.

Головуючий                                                                Т.В. Цюра

Судді:                                                                 Л.А. Гірняк

О.С. Комлева