Справа № 991/8160/20
Провадження1-кс/991/8381/20

ВИЩИЙ АНТИКОРУПЦІЙНИЙ СУД 
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
05 жовтня 2020 року                                                                         м.Київ 

Слідчий суддя Вищого антикорупційного суду ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , особи, що звернулась із скаргою ОСОБА_3 , розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність директора та уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України щодо невнесення в Єдиний реєстр досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення після отримання заяви (повідомлення) про кримінальні правопорушення,
ВСТАНОВИВ:
До Вищого антикорупційного суду надійшла скарга ОСОБА_3 на бездіяльність директора та уповноважених осіб Національного антикорупційного бюро України щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення після отримання заяви (повідомлення) ОСОБА_3 № 38 від 05.09.2020 р. про вчинення суддею Конституційного Суду України ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375 КК України, в якій просить зобов`язати директора (уповноважених осіб) Національного антикорупційного бюро України виконати вимоги ст. 214 КПК України (внести відомості до ЄРДР, надіслати витяг з ЄРДР та вчинити інші дії) при отриманні заяви (повідомлення) ОСОБА_3 № 38 від 05.09.2020 р. про кримінальні правопорушення.
Скарга обґрунтована тим, що  ОСОБА_3 звернувся до Національного антикорупційного бюро України із заявою/повідомленням № 38 від 05.09.2020 р. про вчинення кримінальних правопорушень, в якій викладаються відомості про можливе вчинення суддею Конституційного Суду України ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375 КК України. Листом уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України від 11.09.2020 р. заявника було повідомлено, що у заяві/повідомленні № 38 від 05.09.2020 р. (вх. № Ц-14186 від 07.09.2020 р.) не наведено конкретних фактів, що можуть свідчити про вчинення кримінальних корупційних правопорушень, віднесених до підслідності детективів Національного антикорупційного бюро України, у зв`язку з чим, на час її розгляду, відсутні достатні правові підстави для внесення відомостей до ЄРДР з урахуванням вимог статті 216 КПК України, у зв`язку з чим відповідну заяву скеровано для розгляду відповідно до компетенції до Територіального управління Державного бюро розслідувань у місті Києві. Оскільки, відомості за даною заявою у порушення вимог ст. 214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань на даний час службовими особами Національного антикорупційного бюро України не внесено, заявник звернувся з даною скаргою. 
Ухвалою слідчого судді Вищого антикорупційного суду від 02.10.2020 року провадження за вищезазначеною скаргою відкрито.
Особа, що звернулась із скаргою – ОСОБА_3 , в судовому засіданні, проведеному в дистанційному режимі відеоконференції, скаргу підтримав з викладених у ній підстав та просив задовольнити в повному обсязі.
Особа, бездіяльність якої оскаржується, повідомлялась належним чином про дату, час та місце судового засідання, однак до суду не з`явилась, жодних заяв не надходило.
Відповідно до ст. 306 КПК України розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність під час досудового розслідування здійснюється за обов`язкової участі особи, яка подала скаргу, чи її захисника, представника та слідчого чи прокурора, рішення, дії чи бездіяльність яких оскаржується. Відсутність слідчого чи прокурора не є перешкодою для розгляду скарги.
Враховуючи положення статті 306 КПК України та з метою дотримання розумних строків розгляду скарги, що є одним з пріоритетних завдань кримінального провадження, здійснення якого має забезпечити, зокрема, слідчий суддя на досудовому провадженні, з метою дотримання прав, свобод та інтересів учасників провадження та забезпечення швидкого, повного та неупередженого судового розгляду, слідчий суддя вважає можливим провести розгляд скарги за відсутності особи, бездіяльність якої оскаржується.
Слідчий суддя, ознайомившись із матеріалами скарги, заслухавши пояснення особи, що звернулась із скаргою, дійшов наступних висновків.
Слідчим суддею встановлено, що заявник, крім іншого, у своїй скарзі оскаржує бездіяльність директора (уповноважених осіб) Національного антикорупційного бюро України щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 364 Кримінального кодексу України, що відповідно до положень ст. 33-1 КПК України підсудне Вищому антикорупційному суду, а також бездіяльність директора (уповноважених осіб) Національного антикорупційного бюро України щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань про кримінальне правопорушення, відповідальність за яке передбачена ч. 2 ст. 375 Кримінального кодексу України, що відповідно до положень ст. 33-1 КПК України непідсудне Вищому антикорупційному суду.
Відповідно до змісту пункту 20-2 Перехідних положень Розділу ХІ «Перехідні положення» Кримінального процесуального кодексу України у разі об`єднання в одному провадженні матеріалів досудових розслідувань щодо декількох осіб, підозрюваних у вчиненні одного кримінального правопорушення, або щодо однієї особи, підозрюваної у вчиненні кількох кримінальних правопорушень, серед яких є кримінальні провадження, підсудні Вищому антикорупційному суду, судове провадження здійснює Вищий антикорупційний суд, якщо виділення в окреме провадження матеріалів кримінального провадження, які не віднесені до підсудності цього суду, може негативно вплинути на повноту судового розгляду.
Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 33-1 КПК України слідчі судді Вищого антикорупційного суду здійснюють судовий контроль за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальних провадженнях щодо кримінальних правопорушень, віднесених до підсудності Вищого антикорупційного суду відповідно до частини першої цієї статті. Інші суди, визначені цим Кодексом, не можуть розглядати кримінальні провадження щодо кримінальних правопорушень, які віднесені до підсудності Вищого антикорупційного суду (крім випадку, передбаченого абзацом сьомим частини першої статті 34 цього Кодексу).
Враховуючи викладене, а також те, що заявник оскаржує бездіяльність директора (уповноважених осіб) Національного антикорупційного бюро України щодо невнесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальні правопорушення, серед яких є й такі, що підсудні Вищому антикорупційному суду, то в даному випадку судовий контроль повинен здійснюватися слідчим суддею Вищого антикорупційного суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення, дії чи бездіяльність слідчого, дізнавача або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна, іншою особою, права чи законні інтереси якої обмежуються під час досудового розслідування.
Відповідно до ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.
Відповідно до ч.1 ст.2 КК України, підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад кримінального правопорушення, передбаченого КК України.
Кримінальним правопорушенням є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом кримінального правопорушення. Не є кримінальним правопорушенням дія або бездіяльність, яка хоча формально і містить ознаки будь-якого діяння, передбаченого цим Кодексом, але через малозначність не становить суспільної небезпеки, тобто не заподіяла і не могла заподіяти істотної шкоди фізичній чи юридичній особі, суспільству або державі (ст. 11 КК України).
Положення ст. 214 КПК України в свою чергу перебувають у тісному взаємозв`язку з ч. 1 ст.2 та ст. 11 КК України, згідно з якими підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою не будь-яких дій, а суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки конкретного складу кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016, № 139 (зареєстрований в Мінюсті України 05.05.2016 за № 680/28810), відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам пункту 4 частини 5 статті 214 Кримінального процесуального кодексу України.
Відповідно до вимог ч.1 та п.4 ч.5 ст. 214 КПК України, підставою для внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань є виявлення обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.
Тобто, підставами вважати заяву чи повідомлення саме про кримінальне правопорушення є наявність у таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки кримінального правопорушення, що підтверджують реальність конкретної події кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення). Такими даними є посилання у повідомленні про кримінального правопорушення на фактичні обставини, що підтверджують наявність складу відповідного кримінального правопорушення.
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Враховуючи приписи ч.1 ст.2, п.10 ч.1 ст.3, ч.1 та п.4 ч.5 ст. 214 КПК України можливо зробити висновок, що однією із обов`язкових умов для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань є повідомлення/виявлення діяння/бездіяльності, яке містить ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого особливою частиною КК України. Внесення до ЄРДР короткого викладу обставин, які вказують на наявні в діянні ознаки складу кримінального правопорушення, підтверджує обґрунтованість початку досудового розслідування.
Як вбачається із матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до Національного антикорупційного бюро України із заявою/повідомленням № 38 від 05.09.2020 р. про вчинення кримінальних правопорушень, в якій викладаються відомості про можливе вчинення суддею Конституційного Суду України ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375 КК України.
Зазначена заява була зареєстрована Національним антикорупційним бюро України за вх. вх. № Ц-14186 від 07.09.2020 р., що підтверджено наявним в матеріалах скарги листом уповноваженої особи Національного антикорупційного бюро України від 11.09.2020 р.
Станом на день розгляду скарги відомості про наведені в даній заяві обставини до Єдиного реєстру досудових розслідувань не вносилися.
Об`єктивна сторона кримінального правопорушення - це сукупність ознак, які визначають зовнішню сторону кримінального правопорушення і характеризують суспільно-небезпечне діяння (дію або бездіяльність), його негативні наслідки та причинний зв`язок між діянням та наслідками, який обумовив настання останніх, а також місце, час, обстановку, спосіб, знаряддя та засоби вчинення кримінального правопорушення.
Таким чином, до Єдиного реєстру досудових розслідувань, крім іншого, вноситься інформація про сукупність ознак, які свідчили б про вчинення того чи іншого кримінального правопорушення, і дали змогу кваліфікувати дії або бездіяльність, про яку йдеться в повідомленні про кримінальне правопорушення, за відповідними статтями Кримінального кодексу України.
Стаття 364 Кримінального кодексу України, кримінальне провадження за якою відноситься до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, передбачає кримінальну відповідальність за вчинення такого кримінального правопорушення як зловживання владою або службовим становищем.
При цьому, об`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК, має три обов`язкові ознаки: діяння – використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, що полягає у певних діях або бездіяльності суб`єкта; наслідки, що виявляються у завданні істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян, або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб; причинний зв`язок між діянням і наслідками.
Відсутність хоча б однієї із зазначених ознак свідчить про відсутність складу кримінального правопорушення, передбаченого ст. 364 КК України.
В свою чергу, зловживання владою характеризується як вчинене всупереч інтересам служби використання службовою особою, яка є представником законодавчої, виконавчої чи судової влади, своїх повноважень і можливостей щодо пред`явлення вимог і прийняття рішень, обов`язкових для виконання іншими фізичними або юридичними особами. Зловживання службовим становищем – це вчинене всупереч інтересам служби використання службовою особою своїх повноважень і можливостей, пов`язаних із займаною посадою.
Кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України, є спричинення таким злочином тяжких наслідків.
Крім того, суб`єкт злочину, передбаченого статтею 364 КК України, – спеціальний, а саме службова особа, визначення якої зазначено у примітці 1 до статті 364 Кримінального кодексу України.
Згідно Примітки 1 до статті 364 Кримінального кодексу України службовими особами у статтях 364, 368, 368-2, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом. Для цілей статей 364, 368, 368-2, 369 цього Кодексу до державних та комунальних підприємств прирівнюються юридичні особи, у статутному фонді яких відповідно державна чи комунальна частка перевищує 50 відсотків або становить величину, що забезпечує державі чи територіальній громаді право вирішального впливу на господарську діяльність такого підприємства.
Отже, виходячи з положень статті ст. 364 КК України, дана стаття передбачає відповідальність саме за зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.
Стаття 375 Кримінального кодексу України, кримінальне провадження за якою не відноситься до предметної підсудності Вищого антикорупційного суду, передбачає кримінальну відповідальність за вчинення такого кримінального правопорушення як постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови -
Основним безпосереднім об`єктом злочину є встановлений порядок реалізації конституційних засад здійснення судочинства. 
Предметом злочину є вирок, рішення, ухвала або постанова, що постановляються суддею (суддями). 
Об`єктивна сторона злочину полягає у постановленні суддею (суддями) завідомо неправосудного судового рішення. Неправосудним є судове рішення, в якому завідомо неправильно застосовано норму матеріального права, яке постановлено з грубим порушенням норм процесуального права, або в якому завідомо є невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
Суб`єктом злочину можуть бути тільки судді, суб`єктивна сторона злочину характеризується прямим умислом.
Кваліфікуючими ознаками злочину (ч. 2 ст. 375) є: 1) спричинення тяжких наслідків; 2) вчинення його з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах; 2) з метою перешкоджання законній професійній діяльності журналіста.
В свою чергу, в заяві-повідомленні ОСОБА_3 № 38 від 05.09.2020 р. про вчинення кримінального правопорушення йдеться мова про кримінальні правопорушення, передбачені ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375 КК України. Однак, у вказаному повідомленні відсутні будь-які конкретні фактичні дані про використання влади чи службового становища всупереч інтересам служби суддею Конституційного Суду України ОСОБА_4 , з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самого себе чи іншої фізичної або юридичної особи, що спричинило тяжкі наслідки; не зазначено фактичних обставин, наявність яких може свідчити про достатні підстави вважати щодо постановлення суддею завідомо неправосудного судового рішення, що спричинило тяжкі наслідки, вчинено з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах або з метою перешкоджання законній професійній діяльності журналіста.
Так, при дослідженні змісту даної заяви встановлено, що її суть фактично зводиться до незгоди заявника з рішенням № 7-р/2020 щодо неконституційності статті 375 КК України, постановленим Великою палатою Конституційного Суду України у складі, зокрема, головуючого ОСОБА_4 , а також до надання оцінки самому змісту цього рішення, в заяві фактично викладається думка заявника щодо наявності у судді упередженості під час розгляду справи та прийняття рішення, зацікавленості у порушенні норм процесуального права та прийнятті відповідного рішення, що свідчило на думку заявника про необхідність заявити суддею самовідвід в ході розгляду справи щодо неконституційності статті 375 КК України, та відсутність самовідводу свідчить про порушення суддею норм процесуального права; при цьому, така думка заявника має виключно суб`єктивний, а не об`єктивний характер, оскільки викладена за відсутності зазначення в заяві фактичних даних (обставин), які б підтверджували що існують достатні підстави вважати   про грубе порушення норм процесуального права суддею Конституційного Суду України ОСОБА_4 .
Так, в заяві відсутні передбачені ч. 5 ст. 214 КПК України відомості та фактичні обставини, які могли б свідчити про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375 КК України, а незгода скаржника з прийнятим рішенням Великою палатою Конституційного Суду України у складі, зокрема, головуючого ОСОБА_4 , та сумніви щодо упередженості/зацікавленості судді ОСОБА_4 під час розгляду подання щодо неконституційності статті 375 КК України не є підставою для внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375 КК України. Припущення заявника про власну заінтересованість у справі № 1-305/2019 (7162/19) суддею ОСОБА_4 при постановленні рішення № 7-р/2020 ґрунтуються на суб`єктивній оцінці та ставленні до зазначених у заяві/повідомленні № 38 від 05.09.2020 про вчинення кримінального правопорушення обставин, оскільки злочинність дій судді не підтверджується ніякими об`єктивними даними, а тому, підстав для ініціювання кримінального провадження та проведення досудового розслідування не вбачається.
В цьому контексті необхідно враховувати, що основним складовим елементом об`єктивної сторони будь-якого злочину є його суспільна небезпечність. Злочин серед інших правопорушень характеризується найвищим ступенем суспільної небезпечності і саме це дозволяє відмежовувати його від близьких за об`єктивними і суб`єктивними ознаками інших правопорушень (адміністративних, дисциплінарних та інших). 
Саме по собі припущення заявника щодо неправомірності процесуальних дій суддею під час постановлення ним судового рішення за відсутності викладених фактичних даних (обставин) не є свідченням зловживання таким суддею владою та службовим становищем, та як наслідок не є свідченням вчинення злочину, оскільки суперечить визначальним засадам правового регулювання побудови та діяльності судової влади. 
В свою чергу, саме лише припущення заявника щодо можливого порушення суддею норм процесуального права під час розгляду справи № 1-305/2019 (7162/19) не може кваліфікуватись як кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 375 КК України, та як підстава для притягнення судді до кримінальної відповідальності, оскільки мають бути зазначені фактичні дані, які свідчать про те, що порушення суддею норм процесуального права характеризується тільки прямим умислом, що винна особа діє завідомо, тобто усвідомлює противоправних характер своїх дій або усвідомлює наслідки вчинення таких дій – постановлення неправосудного рішення.
Також слід звернути увагу, що частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх численних рішеннях від 24 червня 1999 року № 6-рп/99, від 20 березня 2002 року № 5-рп/2002, від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004, від 1 грудня 2004 року № 20-рп/2004, від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005, від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007, від 22 травня 2008 р. № 10-рп/2008, від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року та в низці інших міжнародних документів, а саме: Основні принципи незалежності судових органів, схвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 року та 40/146 від 13 грудня 1985 року Генеральної Асамблеї ООН, Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів, затверджені 24 травня 1989 року Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 року, Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 року та інших.
Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч. 1, 2 ст. 126 Конституції України та ч. 2 ст. 13 Закону України "Про статус суддів" (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 року № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Відповідно до положення ч. 1 ст. 126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Вищої ради правосуддя (суддя Контитуційного суду без згоди Конституційного суду) затриманий або утримувано під вартою чи арештом до винесення обвинувального вироку судом.
Разом з тим, відповідно до положення ч.1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України. Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами.
Відповідно до ч. 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016 року органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
Рекомендація № СМ/Rec (2010) Комітету міністрів Ради Європи від 17.11.2010 щодо незалежності, ефективності та обов`язків суддів містить положення про те, що виконавча та законодавча влада повинні гарантувати незалежність суддів і утримуватися від дій, які можуть підірвати незалежність судової влади або довіру суспільства до неї.
В свою чергу, статтею 149 Конституції України визначено, що незалежність і недоторканність судді Конституційного Суду України гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддю Конституційного Суду України у будь-який спосіб забороняється. Суддю Конституційного Суду України не може бути притягнуто до відповідальності за голосування у зв`язку з ухваленням Судом рішень та надання ним висновків, за винятком вчинення злочину або дисциплінарного проступку.
Рішення та висновки, ухвалені Конституційним Судом України, є обов`язковими, остаточними і не можуть бути оскаржені (ст. 151-2 Конституції України).
Відповідно до ч. 5 ст. 88 Закону України «Про Конституційний Суд України» рішення і висновки Суду підписують окремо судді Конституційного Суду, які голосували на їх підтримку, і судді Конституційного Суду, які голосували проти. Рішення чи висновок Суду є остаточним і не може бути оскарженим.
За таких обставин слідчий суддя вважає, що невнесення уповноваженою особою Національного антикорупційного бюро України до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей, викладених у заяві/повідомленні ОСОБА_3 № 38 від 05.09.2020 р. про вчинення кримінального правопорушення, відповідає положенням ч. 1 ст. 214 КПК України, ч. 1 ст.2 та ст. 11 КК України та п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України від 06.04.2016 № 139, оскільки викладені у зазначеній заяві відомості не свідчать про вчинення суддею Конституційного Суду України ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375 КК України., що свідчить про відсутність підстав для задоволення даної скарги.
На підставі викладеного, керуючись статтями 303-307, 369-372 КПК України, слідчий суддя
П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні скарги відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Апеляційної палати Вищого антикорупційного суду протягом 5 днів з дня оголошення.
СЛІДЧИЙ СУДДЯ                                                                                       ОСОБА_5