Справа № 465/4516/19                        Головуючий у 1 інстанції: Дзеньдзюра С.М. 
Провадження № 22-ц/811/770/20                Доповідач в 2-й інстанції: Приколота Т. І. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

01 жовтня 2020 року м.Львів 
  Справа №  465/4516/19
Провадження № 22ц/811/770/20

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Приколоти Т.І.,
суддів : Савуляка Р.В., Шандри М.М.
секретар Іванова О.О.
з участю: ОСОБА_1 

розглянув апеляційну скаргу  представника  ОСОБА_2 – ОСОБА_1 
на рішення Франківського районного суду м. Львова, ухвалене у м. Львові 13 лютого 2020 року у складі судді  Дзендзюри С.М.,
у справі за позовом 
ОСОБА_3  до  ОСОБА_4  про     визнання права власності на автомобіль, -  

встановив:        
12 серпня 2019 року позивач звернувся з цим позовом. В обґрунтування позову посилається на те, що 11 липня 2014 року між ним та відповідачем в простій письмовій формі укладено договір купівлі-продажу автомобіля. Відповідно до цього договору відповідач зобов`язувалась передати йому (позивачу) у власність легковий автомобіль марки INFINITI FX35, тип транспортного засобу – легковий універсал – В, кузов № НОМЕР_1 , колір сірий, 2007 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3498, тип пального – бензин; а позивач у свою чергу сплатити за автомобіль грошові кошти в сумі 200 000 грн. Вказує, що обов`язки сторони виконали в повному обсязі. Зазначає, що відповідачем передано йому (позивачу) свідоцтво про реєстрацію, ключі від автомобіля та автомобіль. Стверджує, що користується цим автомобілем, використовує його для своїх власних потреб, витрачає кошти на його утримання, підтримує в належному стані. Зазначає, що не може здійснити перереєстрацію автомобіля, оскільки місцезнаходження та актуальні номери телефону відповідача йому не відомі. Вважає, що набув право власності на автомобіль, оскільки володіє цим автомобілем більше 5 років. Просить позов задовольнити.
Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2020 року в позові відмовлено.

Рішення суду оскаржує представник позивача.Вважає рішення суду незаконними та необґрунтованими, такими що порушує законні права та інтереси, винесеним з порушенням норм матеріального права.Просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на доводи позовної заяви.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить відхилити.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; а також питання щодо розподілу судових витрат, допуску рішення до негайного виконання, скасування заходів забезпечення позову.
Рішення суду першої інстанції мотивовано наступним.
Позивачем надано договір купівлі-продажу автомобіля від 11 липня 2014 року. 
Відповідно до п.1 цього договору продавець продав та передав покупцю, а покупець купив та прийняв від продавця легковий автомобіль марки INFINITI FX35, тип транспортного засобу – легковий універсал – В, кузов № НОМЕР_1 , колір сірий, 2007 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , об`єм двигуна 3498, тип пального бензин.
Згідно п.3 договору за домовленістю сторін, продаж автомобіля вчинено за 200 000 грн., які продавець одержав в повному обсязі від покупця до моменту підписання цього договору. Фінансових або будь-яких інших претензій з приводу проведеного розрахунку сторони одна до одної не мають.
Відповідно до ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном – протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність) якщо інше не встановлено цим Кодексом. 
Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування ,набувальна давність не переривається. Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами Строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором.
Згідно із постановою Верховного Суду від 1 серпня 2018 року при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. 
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності.
Встановлено, що позивач володіє спірним майном на підставі договору купівлі – продажу автомобіля від 11 липня 2014 року, що виключає можливість застосувати до спірних правовідносин норми ст.344 ЦК України. 
Відповідно до частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, спір підлягає вирішенню по суті згідно з вимогами чинного законодавства.
Законом передбачені процедури купівлі-продажу та реєстрації транспортних засобів.
Судове рішення не може замінювати ці процедури. 
При наявності погодження сторін щодо вчинення договору, оформлення купівлі-продажу автомобіля може бути проведене у встановленому порядку з наступною реєстрацією цього транспортного засобу.
Законних підстав для задоволення позову у зв`язку з його визнанням відповідачем не встановлено, як і не встановлено підстав для визнання права власності на автомобіль за набувальною давністю.
З урахуванням встановленого, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в позові.
З висновками суду першої інстанції належить погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду.
Підстави для скасування рішення суду відсутні.

Керуючись  ст. 367, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст. 375, 381-384, 388-391 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в:
       
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_2  – ОСОБА_1   залишити без задоволення.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 13 лютого 2020 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.

Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складено 6 жовтня 2020 року.

Головуючий 
Судді