Постанова
Іменем України
 
25 листопада 2020 року 
м. Київ
 
справа № 310/1148/16-ц
провадження № 61-5576св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), 
суддів: Жданової В. С., Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Амельченка Миколи Дем`яновича на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 березня 2020 року у складі судді Полякова О. З.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У лютому 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк»), назву якого змінено на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 08 серпня 2014 грудня між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № SAMDN03000181023317, за яким позичальник отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 26,40 % річних на суму залишку заборгованості. ОСОБА_1 погодився з тим, що підписана ним заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг (далі - Умови та Правила) та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним і банком договір, про що свідчить його підпис у заяві. Позичальник не виконував узятих на себе зобов`язань, внаслідок чого станом на 20 січня 2016 року в нього утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 33 120,49 грн, з яких: 21 645,49 грн - за кредитом; 9 421,64 грн - за процентами за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 553,36 грн - штраф (процентна складова). Враховуючи викладене, банк просив стягнути з відповідача на свою користь зазначену заборгованість та понесені судові витрати.
 
У квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що він не укладав та не підписував кредитний договір від 08 серпня 2014 року № SAMDN03000181023317, платіжна картка йому не видавалася і коштів він не отримував. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просив визнати недійсним зазначений кредитний договір.
 
Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 33 120,49 грн, яка складається з: 21 645,49 грн - заборгованість за кредитом; 9 421,64 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 553,36 грн - штраф (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення місцевого суду мотивоване тим, що позичальник не виконував належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого в нього утворилася заборгованість. Позов банку є обґрунтованими та такими, що підлягає задоволенню. При цьому зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 не доведені, а тому підстави для їх задоволення відсутні .
 
Не погоджуючись з рішенням місцевого суду, 20 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Амельченко М. Д. подав апеляційну скаргу.
 
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 10 березня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - Амельченка М. Д. на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018  року на підставі частини другої статті 358 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з поданням апеляційної скарги після спливу одного року з дня складення повного тексту рішення.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 знав про існування спору, а рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року було ухвалено за його участю. Заявник не надав відомостей про наявність обставин непереборної сили або будь-яких перешкод та об`єктивних причин, які перешкодили йому звернутися до суду з апеляційною скаргою протягом більше одного року. Тому відсутні підстави для відкриття апеляційного провадження.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи.
 
21 березня 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Амельченко М. Д. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 березня 2020 року та направити справу для розгляду до цього суду.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що 01 листопада 2018 року Бердянським міськрайонним судом Запорізької області було проголошено вступну та резолютивну частини рішення, а повний текст рішення ОСОБА_1 отримав лише 06 лютого 2020 року. Строк на апеляційне оскарження пропущено з поважних причин, оскільки заявник не міг подати апеляційну скаргу без повного тексту оскаржуваного рішення.
 
У травні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, зазначивши про його законність і обґрунтованість та безпідставність доводів скарги.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 березня 2020 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали з Бердянського міськрайонного суду Запорізької області.
 
22 квітня 2020 року справа № 310/1148/16-ц надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: ухвали суду апеляційної інстанції про відмову у відкритті або закриття апеляційного провадження, про повернення апеляційної скарги, про зупинення провадження, щодо забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, щодо зустрічного забезпечення, про відмову ухвалити додаткове рішення, про роз`яснення рішення чи відмову у роз`ясненні рішення, про внесення або відмову у внесенні виправлень у рішення, про повернення заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову у відкритті провадження за нововиявленими або виключними обставинами, про відмову в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, про заміну сторони у справі, про накладення штрафу в порядку процесуального примусу, окремі ухвали.
 
Згідно з абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
 
Згідно з частинами першою, другою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Вказаним вимогам закону оскаржуване судове рішення апеляційного суду не відповідає.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
 
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) виходить з того, що, реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).
 
Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).
 
Безпідставне та необґрунтоване поновлення строків на апеляційне оскарження рішення суду є порушенням законних права та інтересів сторін і суперечить принципу правової визначеності та праву на справедливий суд, що закріплене у статті 6 Конвенції (пункт 53 рішення ЄСПЛ від 29 жовтня 2015 року у справі «Устименко проти України», заява № 32053/13).
 
Разом з тим завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії.
 
Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.
 
Забезпечення права на апеляційний перегляд справи є однією з основних засад судочинства (пункт 8 статті 129 Конституції України).
 
При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.
 
Частиною першою статті 352 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
 
Відповідно до статті 354 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.
 
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 357 ЦПК України апеляційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 354 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку. Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження будуть визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті апеляційного провадження у порядку, встановленому статтею 358 цього Кодексу.
 
Частиною другою статті 358 ЦПК України передбачено, що незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.
 
Матеріалами справи підтверджується, що рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 33 120,49 грн, яка складається з: 21 645,49 грн - заборгованість за кредитом; 9 421,64 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом; 500 грн - штраф (фіксована частина); 1 553,36 грн - штраф (процентна складова). Вирішено питання про розподіл судових витрат. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
В судовому засіданні 01 листопада 2018 року, в якому був присутній  ОСОБА_1 , було проголошено вступну та резолютивну частини вказаного рішення суду. При цьому в рішенні не зазначено, коли особи, які беруть участь у справі, зможуть ознайомитися з його повним текстом.
 
05 листопада 2018 року  ОСОБА_1 подав до місцевого суду заяву, в якій просив видати йому копію рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року. 
 
Повний текст рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року було складено 16 грудня 2019 року, що підтверджується датою проставлення штрихкодового ідентифікатора на цьому рішенні. 
 
Копія повного тексту рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року була направлена ОСОБА_1 лише 16 грудня 2019 року, однак матеріали справи не містять доказів її отримання відповідачем. 
 
Крім того, за інформацією з Єдиного державного реєстру судових рішень рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 01 листопада 2018 року було надіслано судом до реєстру 23 грудня 2019 року та оприлюднено в реєстрі 26 грудня 2019 року.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження на підставі частини другої статті 358 ЦПК України, апеляційний суд не врахував, що за вказаною правовою нормою суд може відмовити у відкритті апеляційного провадження в разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, а не з дня його проголошення. Крім того, за змістом вищенаведеної статті 354 ЦПК України, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, строк на його апеляційне оскарження обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
У справі «Bellet v. France» («Белле проти Франції», рішення від 04 грудня 1995 року), ЄСПЛ зазначив, що стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним із аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» (рішення від 06 грудня 2007 року) зазначив, що якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братися до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду.
 
Оскільки у справі, яка переглядається, представник ОСОБА_1 - адвокат Амельченко М. Д. подав апеляційну скаргу до спливу одного року з дня складення місцевим судом повного рішення, то апеляційний суд дійшов помилкового висновку про відмову у відкритті апеляційного провадження згідно з частиною другою статті 358 ЦПК України. Тобто суд порушив вказану норму процесуального права та викладені в рішеннях ЄСПЛ загальні засади судочинства стосовно права особи на доступ до суду й обґрунтованості судового рішення.
 
Відповідно до частини четвертої статті 406 ЦПК України у випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.
 
Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
З огляду на викладене наявні підстави для задоволення касаційної скарги та скасування оскаржуваної ухвали з направленням справи для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції (для вирішення питання про відкриття апеляційного провадження).
 
Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Амельченка Миколи Дем`яновича задовольнити.
 
Ухвалу Запорізького апеляційного суду від 10 березня 2020 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	В. А. Стрільчук  	
Судді:	В. С. Жданова   	
 	В. М. Ігнатенко	
 	  С. О. Карпенко  	
 	М. Ю. Тітов