ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2020 року 
м. Київ
справа № 823/1296/15
адміністративне провадження № К/9901/28542/18
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Пасічник С.С.,
суддів: Васильєвої І.А.,  Юрченко В.П., 
розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області на постанову Черкаського окружного адміністративного суду у складі судді Мишенка В.В. від 19 січня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду у складі колегії суддів: головуючого судді Пилипенко О.Є., суддів Глущенко Я.Б., Шелест С.Б. від 17 травня 2016 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК-Сервіс» до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

В С Т А Н О В И В:

Предметом розгляду судів у цій справі були позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК-Сервіс» (далі - позивач, Товариство) до Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області (далі - відповідач, Інспекція) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 28 листопада 2014 року №121/23-01-17-0508/30147343, яким Товариству нараховано грошове зобов`язання з податку на доходи фізичних осіб у сумі 359555,00 грн. за основним платежем та застосовано штрафні (фінансові) санкції у розмірі 229100,75 грн.

Суди встановили, що посадовими особами Інспекції проведено планову виїзну перевірку дотримання позивачем вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2013 року, за результатами якої складено акт від 14 листопада 2014 року №446/23-01-22-01/30147343, у якому, окрім іншого, податковим органом зроблено висновок про порушення Товариством вимог підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164, підпунктів 168.1.1, 168.1.2 та 168.1.5 пункту 168.1 статті 168, пунктів 176.2 та 176.2 статті 176 Податкового кодексу України (далі - ПК України), внаслідок виплати засновникам підприємства у 2012 році додаткового блага у загальній сумі 3000000,00 грн. без нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб у розмірі 359555,00 грн.

Зокрема, перевіркою встановлено невідповідність сум виплачених Товариством дивідендів своїм засновникам у період з 01 серпня 2012 року по 30 вересня 2012 року сумі нерозподіленого прибутку за 2012 рік. Такий висновок відповідача ґрунтується на тому, що загальна сума виплачених позивачем дивідендів протягом вказаного періоду становить 5000000,00 грн., тоді як з огляду на наявну у платника суму нерозподіленого прибутку станом на 01 січня 2012 року (18779,00 тис. грн.) та з урахуванням суми чистого прибутку Товариства за 2012 рік (3501,0 тис. грн.), підтверджується виплата дивідендів лише у розмірі 2000000,00 грн. Решта суми проведених виплат не підпадає під визначення дивідендів, а є сумами наданої (виплаченої) безповоротної фінансової допомоги в розумінні положень підпункту 14.1.257 пункту 14.1 статті 14 ПК України, яка відповідно до підпункту 164.2.17 пункту 164.2 статті 164 цього Кодексу є додатковим благом, наданим Товариством фізичним особам, та підлягає оподаткуванню податком на доходи фізичних осіб із застосуванням загальних правил за ставкою 15 відсотків.

На підставі висновків акту перевірки відповідачем прийнято оскаржуване податкове повідомлення - рішення, незгода з яким й стала підставою для звернення до суду із цим позовом.

Справа розглядалась судами неодноразово й при первинному її розгляді суд першої інстанції постановою, залишеною без змін ухвалою апеляційного суду, у задоволенні позову відмовив. Такі рішення суди обґрунтували тим, що виплачені у перевіреному періоді кошти засновникам Товариства не є дивідендами у розумінні підпункту 14.1.49 пункту 14.1 статті 14 ПК України, а за своєю правовою природою є сумами безповоротної фінансової допомоги, яка підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку як додаткове благо.

Вищий адміністративний суд України в ухвалі від 11 листопада 2015 року, направляючи справу на новий розгляд, вказав на передчасність висновків судів попередніх інстанцій, адже останні, відмовляючи у задоволенні позову, фактично продублювали висновки акту перевірки щодо сум чистого та нерозподіленого прибутку Товариства за 2012 рік, тоді як спірні дивіденди виплачувалися за результатами діяльності підприємства за 2011 рік; суди не надали належної правової оцінки наявній в матеріалах справи копії фінансового звіту за 2011 рік, який слугував підставою для визначення загальними зборами учасників Товариства суми дивідендів, що підлягають виплаті засновникам за результатами фінансової діяльності 2011 року, та в рядку 150 якого відображено суму чистого прибутку позивача за вказаний звітний період у розмірі 5690 тис. грн.

Суд касаційної інстанції у своєму рішенні зазначив, що для правильного вирішення спору та визначення дійсного обсягу податкового обов`язку позивача у розглядуваних правовідносинах судам необхідно дослідити бухгалтерську звітність Товариства, перевіривши, зокрема, достовірність її показників, визначити суму його чистого прибутку за 2011 рік та за наслідками встановленого надати правову кваліфікацію оспорюваним виплатам, здійсненим позивачем на користь своїх засновників.

За результатами повторного судового розгляду постановою Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2016 року, яку залишив без змін Київський апеляційний адміністративний суд ухвалою від 17 травня 2016 року, позовні вимоги Товариства задоволено повністю; визнано протиправним та скасовано оскаржуване податкове повідомлення-рішення.

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність зі сторони Товариства порушень вимог ПК України при виплаті та оподаткуванні дивідендів засновникам підприємства, адже за результатами діяльності 2011 року чистий прибуток позивача склав 5690 тис. грн., з якого й були визначені та виплачені протягом серпня - вересня 2012 року дивіденди у розмірі 5000 тис. грн.; відповідачем же не доведено, що виплачені кошти відповідають ознакам безповоротної фінансової допомоги, яка підлягає включенню до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку як додаткове благо.

Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, Інспекція подала до Вищого адміністративного суду України касаційну скаргу, в якій просила їх скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Обґрунтовуючи касаційну скаргу, відповідач, обмежуючись виключно цитуванням норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, а також наведенням обставин, встановлених у ході перевірки позивача, посилається на помилковість висновків судів та відсутність підстав для задоволення позовних вимог Товариства.

Письмових заперечень на касаційну скаргу не надходило.

Справа передана до Верховного Суду як суду касаційної інстанції в адміністративних справах відповідно до підпункту 4 пункту 1 Розділу VІІ «Перехідні положення» Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд виходить з такого.

Так, відповідно до підпункту 164.2.8 пункту 164.2 статті 164 ПК України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до складу загального місячного (річного) оподатковуваного доходу включається, окрім іншого, дохід у вигляді дивідендів (крім дивідендів, визначених у підпункті 165.1.18 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу).

За змістом підпункту 14.1.49 пункту 14.1 статті 14 ПК України дивідендом вважається платіж, що здійснюється, зокрема, юридичною особою - емітентом корпоративних прав на користь власника таких корпоративних прав у зв`язку з розподілом частини його прибутку, розрахованого за правилами бухгалтерського обліку.

Доходи у вигляді дивідендів оподатковуються відповідно до положень пункту 170.5 статті 170 ПК України, згідно з підпунктом 170.5.1 якого податковим агентом платника податку під час нарахування (виплати) на його користь дивідендів, крім випадків, зазначених у підпункті 165.1.18 пункту 165.1 статті 165 цього Кодексу, є емітент корпоративних прав або за його дорученням - інша особа, яка здійснює таке нарахування (виплату).

Підпунктом 170.5.2 пункту 170.5 статті 170 ПК України установлено, що будь-який резидент, який нараховує дивіденди, включаючи того, що сплачує податок на прибуток підприємств у спосіб, відмінний від загального (є суб`єктом спрощеної системи оподаткування), або звільнений від сплати такого податку з будь-яких підстав, є податковим агентом під час нарахування дивідендів.

У разі прийняття рішення щодо виплати дивідендів емітент корпоративних прав, на які нараховуються дивіденди, проводить зазначені виплати власнику таких корпоративних прав незалежно від того, чи є оподатковуваний прибуток, розрахований за правилами, визначеними статтею 152 цього Кодексу, чи ні (підпункт 153.3.1 пункту 153.3 статті 153 ПК України).

Як визначено підпунктом 170.5.3 пункту 170.5 статті 170 ПК України, дивіденди, нараховані платнику податку емітентом корпоративних прав - резидентом, що є юридичною особою, оподатковуються за ставкою, визначеною у пункті 167.2 статті 167 цього Кодексу, крім дивідендів на користь фізичних осіб (у тому числі нерезидентів) за акціями або іншими корпоративними правами, які мають статус привілейованих або інший статус, що передбачає виплату фіксованого розміру дивідендів чи суми, яка є більшою за суму виплат, розраховану на будь-яку іншу акцію (корпоративне право), емітовану таким платником податку, які згідно із підпунктом 153.3.7 пункту 153.3 статті 153 цього Кодексу прирівнюються з метою оподаткування до виплати заробітної плати з відповідним оподаткуванням.

У відповідності до пункту 167.2 статті 167 ПК України ставка податку становить 5 відсотків бази оподаткування щодо доходу, нарахованого у вигляді дивідендів.

Підпунктом «б» пункту 176.2 статті 176 ПК України визначено, що особи, які відповідно до цього Кодексу мають статус податкових агентів, зобов`язані подавати у строки, встановлені цим Кодексом для податкового кварталу, податковий розрахунок суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, а також суми утриманого з них податку до органу державної податкової служби за місцем свого розташування. Такий розрахунок подається лише у разі нарахування сум зазначених доходів платнику податку податковим агентом протягом звітного періоду. Запровадження інших форм звітності з зазначених питань не допускається.

Зміст наведених законодавчих положень свідчить про те, що дивіденди, виплачені (нараховані) на користь фізичної особи - власника корпоративних прав, враховуються підприємством, яке виступає податковим агентом, в дохід такої фізичної особи, який є об`єктом оподаткування у відповідності до підпункту 164.2.8 пункту 164.2 статті 164 ПК України та оподатковується за ставкою 5 відсотків бази оподаткування.

У справі, яка розглядається, судами встановлено, що Товариство зареєстровано юридичною особою та має двох засновників: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Протоколом загальних зборів учасників від 13 серпня 2012 року затверджено розмір дивідендів за 2011 рік на загальну суму 5 млн. грн. (2,5 млн. грн. кожному учаснику). Таке рішення прийнято за результатами діяльності Товариства за 2011 рік на підставі Звіту про фінансові результати за 2011 рік, у відповідності до якого сума чистого прибутку позивача за вказаний звітний період склала 5690 тис. грн., що надавало позивачу можливість здійснення розподілення прибутку саме у такий спосіб.

З платіжних доручень та видаткових касових ордерів, копії яких наявні в матеріалах справи, виплата зазначених дивідендів засновникам юридичної особи здійснена у період з 01 серпня 2012 року по 30 вересня 2012 року та Товариством як податковим агентом утримано податок із вказаної суми у розмірі 5 відсотків встановленої пунктом 167.2 статті 167 ПК України ставки податку.

Як зазначили суди, досліджена у ході розгляду справи фінансова звітність Товариства за 2011 рік спростовує висновок контролюючого органу про порушення Товариством вимог ПК України при виплаті та оподаткуванні дивідендів засновникам підприємства; відповідачем же - суб`єктом владних повноважень, на якого положеннями частини другої статті 71 КАС України (в редакції, чинній на момент ухвалення судових рішень) покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, якщо він заперечує проти адміністративного позову, не спростовано достовірності показників фінансової звітності позивача, не доведено будь-якими належними та допустимими доказами обставин надання позивачем безповоротної фінансової допомоги, зокрема, у вигляді суми коштів згідно з договорами дарування, іншими подібними договорами, або у вигляді суми безнадійної заборгованості, або основної суми кредиту чи депозиту, що надані без встановлення строків повернення такої основної суми тощо, а також не наведено конкретної ознаки безповоротної фінансової допомоги, передбаченої підпунктом 14.1.257 пункту 14.1 статі 14 ПК України, якій відповідають кошти, виплачені засновникам юридичної особи як дивіденди.

Наведені вище обставини та правове регулювання спірних правовідносин свідчать про цілком об`єктивний висновок судів попередніх інстанцій щодо недоведеності відповідачем факту порушення Товариством вимог ПК України й, як наслідок, підстав для прийняття оскаржуваного податкового повідомлення - рішення.

Доводи ж касаційної скарги не спростовують мотивів, покладених судами в основу оскаржуваних рішень, дублюють аргументи акту перевірки, належна правова оцінка яким була надана судами першої та апеляційної інстанцій. Відповідач на обґрунтування своїх вимог не зазначив, у чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права (неправильно розтлумачено закон або застосовано закон, який не підлягав застосуванню, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню) чи порушення норм процесуального права судами попередніх інстанцій, що призвело до постановлення незаконних судових рішень.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Враховуючи відсутність підстав для висновку, що суди першої та апеляційної інстанцій допустили неправильне застосування норм матеріального права при ухваленні судових рішень або ж порушення процесуальних норм, підстави для їх скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 359 КАС України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Державної податкової інспекції у м. Черкасах Головного управління ДФС у Черкаській області залишити без задоволення, а постанову Черкаського окружного адміністративного суду від 19 січня 2016 року та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 17 травня 2016 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття і оскарженню не підлягає.

Судді	С.С. Пасічник І.А. Васильєва   В.П. Юрченко