ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 листопада 2020 року 
м. Черкаси   

Справа № 694/1842/18		
Провадження № 22-ц/821/1299/20		
категорія: 307000000 	  	

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Василенко Л. І.,
суддів: Бородійчука В. Г., Карпенко О. В.
секретаря: Анкудінова О. І.
учасники справи:
позивач:  ОСОБА_1 ;
відповідач:  ОСОБА_2 ;
третя особа: державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Лариса Василівна,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси в режимі відеоконференції апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа державний нотаріус Звенигородської державної нотаріальної контори Шалденко Лариса Василівна про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, у складі: головуючої судді Яценко Г. М. повний текст рішення виготовлено 10 червня 2020 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

19 грудня 2018 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину.
Позовні вимоги мотивовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер їхній батько - ОСОБА_3 після смерті якого залишилася спадщина, що складалася із житлового будинку по АДРЕСА_1 (відповідно рішення Хлипнівської сільської ради № 44 від 25 вересня 2012 року адресу домоволодіння перейменоване з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1).
Після смерті батька спадкоємцями першої черги, відповідно до ст. 1261 ЦК України, були мати позивачки та дружина померлого - ОСОБА_4 , позивачка та її рідна сестра - ОСОБА_2 . 
При цьому, пославшись на ст. 1268 ЦК України, відповідно до змісту якої спадкоємець який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявляв про відмову від неї, зазначила, що на дату подання позову до суду, а саме 19 грудня 2018 року була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем проживання покійного батька. 
Оскільки, до його смерті, ОСОБА_1 проживала разом з батьком та матір`ю за вказаною адресою, здійснюючи їх догляд, вважає себе такою, що прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, враховуючи, що від спадщини не відмовлялася.
Позивачка наголошує на тому, що вона фактично прийняла спадщину, яка залишилася після смерті батька, однак із заявою до нотаріуса про її прийняття не зверталася, у зв`язку з тим, що у будинку залишилася проживати мати.
Після смерті матері, ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка залишилося після смерті батька, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з тим, що всю спадщину переоформила на себе мати, про що позивачці раніше відомо не було.
Водночас, сестра позивачки ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про виселення її разом з дітьми із даного будинку. З приведеної заяви стало відомо, що спірний будинок по АДРЕСА_1 у повному обсязі, за згодою позивачки, подарований сестрі.
Крім того, ОСОБА_1 зазначила, що підписувала згоду на те, що мати подарує сестрі лише свою половину, однак не весь будинок.
В той же час, їй стало відомо, що покійна мати оформила право власності на майно після смерті батька на весь будинок по АДРЕСА_1 та грошові кошти відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Поліщук Л. В., 21 листопада 2006 року у спадковій справі № 591.
Позивачка, як спадкоємець першої черги після смерті батька, заяви про відмову від спадщини не подавала тому вважає себе такою, що фактично прийняла спадщину відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Враховуючи, що покійному батькові належала 1/2 частина будинку, і він мав трьох спадкоємців, дружину та двох дочок, однією з яких є позивачка, тому переконана, що кожен спадкоємець, в тому числі і вона особисто, має право на 1/6 частку житлового будинку з відповідною часткою надвірних споруд за адресою: АДРЕСА_1 , що залишився після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
За наведених обставин, просила визнати за нею право на спадщину у вигляді 1/6 частини житлового будинку із надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , що залишилася смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року № 4141 виданого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Поліщук Л. В. на ім`я ОСОБА_4 виключивши із успадкованого майна 1/6 частину вказаного майна та визнати частково недійсним договір дарування житлового будинку із надвірними спорудами по АДРЕСА_1 від 16 листопада 2012 року.
Крім того, позивачка просила стягнути з відповідача понесені судові витрати на оплату судового збору та правничу допомогу.
06 вересня 2019 року ОСОБА_1 скерувала до суду доповнення до поданої нею позовної заяви, відповідно до змісту яких просила поновити пропущений строк для прийняття спадщини та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року № 4141, видане Звенигородською державною нотаріальною конторою. Стягнути з відповідача понесені судові витрати на оплату судового збору та правничу допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Лисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено повністю.
Рішення мотивовано тим, що позивачка, звертаючись до суду з позовом наведеного змісту, зазначаючи про пропуск нею строку встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини, не навела жодних поважних причин, пов`язаних з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для неї на вчинення дій спрямованих на її прийняття після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька позивачки - ОСОБА_3 . Більше того, не обґрунтована належними, допустимими доказами і безпосередня необізнаність ОСОБА_1 , щодо прийняття спадщини після смерті батька позивачки ОСОБА_3 її матір`ю - ОСОБА_4 всього спадкового майна, оскільки матеріали справи містять рішення опікунської ради Хлипнівської сільської ради, Звенигородського району, Черкаської області від 16 листопада 2012 року № 2, відповідно до змісту якого ОСОБА_1 не заперечувала проти дарування житлового будинку  АДРЕСА_1 , в якому зареєстровані її неповнолітні діти, сестрі позивачки - ОСОБА_2 , що відповідно є доказом обізнаності останньої про перехід права власності на спірний будинок до відповідачки. 
Суд також визнав необґрунтованими вимоги і щодо визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, оскільки його видано особі яка мала право на спадкування. 
Стосовно вимог  ОСОБА_1  про визнання частково недійсним договору дарування спірного житлового будинку із надвірними спорудами ОСОБА_4 - ОСОБА_2 від 16 листопада 2012 року суд виходив з того, що позивачкою не наведено жодних законних підстав, з урахуванням ст. ст. 215, 217 ЦК України, для визнання вказаного договору недійсним. 
Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, а також те, що, сплинув строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України, про застосування якого просила відповідачка у відповідній заяві, а також за відсутності підтвердження переривання перебігу строку позовної давності, суд прийшов до висновку про його застосування та відповідно відмови у задоволенні позову з указаних підстав. 

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 13 липня 2020 року, ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права просила скасувати рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року та постановити нове судове рішення яким задовольнити заявлені нею позовні вимоги, визнавши недійсним та скасувавши свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року за № 41541, видане державною Звенигородською нотаріальною конторою на імя ОСОБА_4 на житловий будинок з надвірними спорудами АДРЕСА_1 , який залишився після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , скасувати запис в Єдиному державному реєстрі прав власності на нерухоме майно про право власності ОСОБА_4 в порядку спадкування на вище приведений житловий будинок з надвірними спорудами, поновити пропущений строк для прийняття спадщини, що складається з житлового будинку за вищевказаною адресою, вирішити питання розподілу судових витрат. 

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, переконання в обґрунтованості позову належними та допустимими доказами, та посилання на безпідставну та невмотивовану відмову у витребуванні доказів, викладену в ухвалі Лисянського районного суду Черкаської області від 11 лютого 2020 року, а також те, що судом першої інстанції не взято до уваги ту обставину, що її визнано потерпілою особою у справі, яка порушена за повідомленням її законного представника ОСОБА_6 за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України від 03 березня 2019 року, працівниками Хлипнівської сільської ради Звенигородського району з підстав видачі довідки № 649 від 11 вересня 2006 року з ознаками її підробки. 
Зазначила, що довідка № 649 від 11 вересня 2006 року, яка була пред`явлена ОСОБА_4 до Звенигородської державної нотаріальної контори є неправдивою, зокрема те, що єдиною особою, яка проживала на момент смерті ОСОБА_3 була його дружина ОСОБА_4 , що в послідуючому стало підставою для прийняття нею всієї спадщини.
Переконана, що судом першої інстанції не в повній мірі досліджені письмові докази наявні в матеріалах справи та не витребувано додаткові докази, як зазначалося раніше, відмовивленням в задоволенні поданого ОСОБА_1 клопотання. 
У відзиві на подану апеляційну скаргу ОСОБА_2 виклала свої заперечення, щодо її доводів, зазначила про їх невмотивованість та безпідставність, просила їх відхилити, залишивши оскаржуване рішення без змін. Крім того, відповідачка переконана, що місцевим судом правомірно застосовано наслідки спливу строків позовної давності до заявлених ОСОБА_1 вимог. 
У відповіді на відзив ОСОБА_1 виказала про свою незгоду з запереченнями ОСОБА_2 , викладеними у поданому нею відзиві, та підтримала подану апеляційну скаргу.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 15 липня 2020 року відкрито провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року у вказаній справі.
Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 30 липня 2020 року справу призначено до розгляду на 30 вересня 2020 року на 09:00 год. з повідомленням учасників справи про дату, час і місце розгляду справи. Відкладено на 15 жовтня 2020 року на 11:00, в подальшому на 28 жовтня 2020 року на 14:00 та 17 листопада 2020 року на 12:00 год.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

Матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 07 лютого 1979 року зареєстрували шлюб у Тарасівській сільській раді Звенигородського району Черкаської області, з присвоєнням подружжю прізвища ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію шлюбу Серія НОМЕР_1 від 07 лютого 1979 року (т. 1 а. с. 155). 
ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Тарасівка Звенигородського району Черкаської області, народилася ОСОБА_1 , її батьками, відповідно до копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_2 від 13 квітня 1983 року, вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 7). 
ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Хлипнівка Звенигородського району Черкаської області, народилася ОСОБА_2 її батьками, відповідно до копії свідоцтва про народження Серії НОМЕР_3 від 18 серпня 1984 року, вказані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 127 зворот). 
Згідно до копії свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого Виконавчим комітетом Ради народних депутатів Звенигородського району від 30 листопада 1989 року, будинок за адресою: АДРЕСА_1 , в цілому належав на праві особистої (личной) власності ОСОБА_3 (т. 1 а. с. 135 зворот). 
07 жовтня 1995 року у Хлипнівській сільській раді Звенигородського району Черкаської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 з присвоєнням подружжю прізвища ОСОБА_1 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серія НОМЕР_4 від 07 жовтня 1995 року (т. 1 а. с. 8).
21 лютого 2009 року у ВРАЦС Ватутінського МУЮ Черкаської області зареєстровано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_12 з присвоєнням подружжю прізвища ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серія НОМЕР_5 від 21 лютого 2009 року (т. 1 а. с. 127). 
Згідно копії повторно виданого свідоцтва про смерть від 13 квітня 2018 року Серія НОМЕР_6 , ОСОБА_3  помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у селі Хлипнівка Звенигородського району Черкаської області (т. 1 а. с. 9). 
Після смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина, до складу якої, в тому числі, увійшов житловий будинок по АДРЕСА_1 .
Зі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року № 4141, виданого державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори, вбачається, що спадщину у вигляді житлового будинку з надвірними спорудами та грошових вкладів, після смерті ОСОБА_3 прийняла дружина померлого - ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 13). 
Відповідно до рішення Хлипнівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 25 вересня 2012 року № 44, домоволодіння ОСОБА_4 перейменовано з АДРЕСА_1 на АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 14).
Право власності на 1/1 частку житлового будинку по АДРЕСА_1 , згідно витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, було зареєстровано за ОСОБА_4 13 лютого 2007 року та у зв`язку з перейменуванням домоволодіння, перереєстровано 14 жовтня 2012 року (т. 1 а. с. 96, 97).
Відповідно до рішення опікунської ради Хлипнівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області від 16 листопада 2012 року за № 2 розглянуто звернення ОСОБА_4 про надання дозволу на дарування належного їй житлового будинку своїй дочці ОСОБА_2 , в якому прописані неповнолітні діти ОСОБА_1 - ОСОБА_14 , 1996 року народження, ОСОБА_15 , 2000 року народження та дитина ОСОБА_2 - ОСОБА_12 , 2012 року народження.
При цьому, опікунська рада Хлипнівської сільської ради Звенигородського району Черкаської області заслухала ОСОБА_1 про те, що вона не заперечує проти дарування житлового будинку, в якому прописані її неповнолітні діти, своїй сестрі ОСОБА_2 , керуючись при прийнятті рішення п. 1, 2 ст. 177 СК України, надано дозвіл на дарування житлового будинку ОСОБА_4 (т. 1 а. с. 40).
Згідно договору дарування житлового будинку від 16 листопада 2012 року, ОСОБА_4 подарувала житловий будинок з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , своїй дочці ОСОБА_2 . Вартість оцінки на момент здійснення правочину становила 144 314 грн 00 коп. (т. 1 а. с. 16). 
Відповідно до витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно 08 липня 2013 року зареєстровано речове право на майно, яке складається з житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (т. 1 а. с.17).
Згідно з повторно виданим свідоцтвом про смерть від 13 квітня 2018 року Серія НОМЕР_7 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 в місті Звенигородка Черкаської області (т. 1 а. с. 10).
Відповідно до довідки, виданої Хлипнівською сільською радою Звенигородського району Черкаської області від 19 квітня 2018 року ОСОБА_1 , її батько ОСОБА_3 , був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 . За вказаною адресою також були зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 (т. 1 а. с. 144).
Згідно із заявою від 21 серпня 2018 року ОСОБА_1 звернулась до Звенигородської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після батька - ОСОБА_16 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . В заяві зазначено, що інших спадкоємців не має, вона прийняла спадщину фактично, оскільки проживала разом з померлим до дня смерті, ОСОБА_4 отримала свідоцтво про право на спадщину 21 листопада 2006 року № 4141 (т. 1 а.с. 142).
Постановою Звенигородської державної нотаріальної контори від 22.09.2018 відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальних дій з тих підстав, що для прийняття спадщини Законом встановлений шестимісячний термін з дня смерті спадкодавця, який ОСОБА_1 пропустила, крім того вже видано свідоцтво про право на спадщину на цілу частку майна на користь іншої особи - дружини ОСОБА_4 . В постанові зазначено про те, що відмова може бути оскаржена до компетентного суду протягом 10-ти днів з дня винесення постанови та що скарга направляється до суду через нотаріуса (т. 1 а.с. 145).
Згідно з актом від 25.09.2018, складеного депутатом Звенигородської міської ради   в присутності свідків  ОСОБА_17  та ОСОБА_18 ,  ОСОБА_1  зі слів свідків з липня 2005 року по березень 2007 року проживала в основному за місцем реєстрації в с. Хлипнівка, Звенигородського району Черкаської області разом з батьками ОСОБА_3 та після його смерті з мамою ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 12).
У відповідності до акту від 06.03.2019, складеного депутатом Звенигородської міської ради в присутності свідків  ОСОБА_17  та ОСОБА_18 ,  ОСОБА_1  зі слів свідків прописана за адресою  АДРЕСА_1 , але практично проживає в будинку, який вона винаймає у ОСОБА_19 за адресою АДРЕСА_4 . Разом з нею проживають члени родини: ОСОБА_6 - чоловік, ОСОБА_14 - син, ОСОБА_15 - дочка та ОСОБА_20 - син (т. 1 а.с. 69).
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області справа № 694/1465/19 провадження № 1-кс/694/738/19 від 02 вересня 2019 року скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність начальника слідчого відділення Звенигородського ВП ГУНП Черкаської області Чадного С. А. щодо внесення відомостей до ЄРДС, задоволено. Зобов`язано начальника слідчого відділення Звенигородського ВП ГУНП Черкаської області Чадного С. А. внести до ЄРДС відомості про скоєння злочину викладені у повідомленні ОСОБА_6 , законного представника ОСОБА_1 від 06 червня 2019 року, зареєстрованого у Звенигородському ВП ГУНП в Черкаській області 09 серпня 2019 року без номера (т. 2 а. с. 43).
Ухвала мотивована надходженням від законного представника ОСОБА_1 - ОСОБА_6 повідомлення про скоєння посадовими особами Хлипнівської сільської ради, Звенигородського району кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, яке не було у відповідні строки внесене до ЄРДР. При цьому, в частині визнання по даному повідомленню ОСОБА_1 потерпілою слідчий суддя відмовив, з підстав віднесення даного питання до прерогативи саме слідчого (т. 2 а. с. 43).
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області справа № 694/1989/19, провадження № 1-кс/694/912/19 від 20 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано начальника СВ Звенигородського ВП ГУНП Чадного С. А., слідчого Звенигородського ВП ГУНП в Черкаській області Немирського Є. О. розглянути клопотання від 11 листопада 2019 року, заявлені потерпілою ОСОБА_1 у кримінальному провадженні № 12019250140000752 та прийняти одне з рішень, передбачених ст. 220 КПК України (т. 2 а. с. 46). 
Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області справа № 694/2027/19, провадження № 1-кс/694/917/19 від 25 листопада 2019 року скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано слідчий відділ Звенигородського ВП ГУНП у Черкаській області у відповідності до вимог ч. 1 ст. 214 КПК України внести відомості до ЄРДР, на підставі повідомлення ОСОБА_1 про вчинення кримінального правопорушення від 13 листопада 2019 року (т. 2 а. с. 47). 

Мотивувальна частина
Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Міщенка С. В., переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення в частині зміни мотивування судового рішення, виходячи з наступного.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно зі ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу.
Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України).
За загальним правилом, кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). 
Відтак, дана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес.
Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Частинами 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскаржуване рішення суду першої інстанції приведеним вимогам закону в цілому відповідає, оскільки його висновки гуртується на нормах матеріального права та обставинах справи, з ним погоджується також суд апеляційної інстанції з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 
Статтею 1217 ЦК України регламентовано, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Як передбачено ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до п. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України він не заявив про відмову від неї.
Згідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.
Статтями 2, 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.
Згідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
У відповідності до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.
Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
У свою чергу, ст. 1297 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
За частиною 1 ст. 1298 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини.
Статтею 1300 ЦК України регламентовано внесення змін до свідоцтва про право власності, зокрема, згідно до ч. ч. 2 та 3 на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. У даному випадку нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину.
З вище приведених матеріалів справи встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , будучи спадкоємицею першої черги після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_3 , заяву про прийняття спадщини у строки встановлені ст. 1270 ЦК України - не подавала, за її твердженням, вважаючи себе такою, що прийняла спадщину, оскільки, на момент смерті спадкодавця та відкриття спадщини, ОСОБА_1 була зареєстрована з ним за однією адресою. Водночас доказів постійного проживання із спадкодавцем, матеріали справи не містять.
У свою чергу факт постійного проживання позивачки зі спадкодавцем, як того місця, де позивачка переважно проживала, де знаходилось її майно, а не того місця, де вона була прописана чи в подальшому зареєстрована, ОСОБА_2 заперечується, що засвідчує існування спору. Враховуючи, що за місцем проживання пов`язана презумпція про те, що особа завжди перебуває у місці свого проживання, то даний факт, зі сторони позивачки, не підтверджений належними, допустимими та достовірними доказами. 
Наявна в матеріалах справи довідка, видана Хлипнівською сільською радою Звенигородського району Черкаської області від 19.04.2018 ОСОБА_1 , засвідчує той факт, що її батько ОСОБА_3 , був зареєстрований та проживав у АДРЕСА_1 до дня своєї смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 та те, що за вказаною адресою були зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
Отже, наведений реєстраційний запис не свідчить про те, що  ОСОБА_1 постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
Надані позивачкою в підтвердження заявлених вимог акти, складені депутатом Звенигородської міської ради  від 25.09.2018 про те, що ОСОБА_1  зі слів свідків  з липня 2005 року по березень 2007 року проживала в основному за місцем реєстрації в с. Хлипнівка, Звенигородського району Черкаської області разом з батьками ОСОБА_3  та після його смерті з мамою  ОСОБА_4  та відта 06.03.2019 про те, що  ОСОБА_1  прописана за адресою:  АДРЕСА_1 , але з родиною практично проживає в у будинку, який вона винаймає у  ОСОБА_19  у м. Звенигородка також не є тими доказами, які в даних спірних правовідносинах можуть стверджувати факт проживання позивачки, у спірний період, з батьком ОСОБА_3 .
Аналізуючи наведені докази судом враховується і те, що акт є документом, що складається групою осіб або спеціально уповноваженою особою для засвідчення встановлених нею фактів, при чому дата і місце складання документа, проставлені в акті, мають збігатися з датою та місцем заактованої події. 
Результатом звернення ОСОБА_1 до Звенигородської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , стала відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій від 22 вересня 2018 року, вмотивована пропуском строку для прийняття спадщини. При цьому, у строк визначений законом та приведений у постанові, ОСОБА_1 відмову нотаріуса до компетентного суду не оскаржила.
Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що пропуск вказаного строку складає близько 12 років. 
Звертаючись до суду із даним позовом ОСОБА_1 , після доповнення заявлених нею вимог, просила поновити пропущений строк для прийняття спадщини та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року № 4141, видане Звенигородською державною нотаріальною конторою.
Наслідки пропущення строку для прийняття спадщини визначені ст. 1272 ЦК України, так, у відповідності до ч. 1 приведеної статті, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.
У постанові Верховного Суду України від 23 серпня 2017 у справі № 6-1320цс17 зроблено наступний висновок: «Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними».
Верховний Суд у своїй постанові від 27 травня 2020 по справі № 336/1127/17 підтримав вищевказану правову позицію Верховного Суду України.
Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
У світлі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що в даному випадку, за наявних в матеріалах справи доказів та значного терміну пропуску строку для прийняття спадщини, позивачка ОСОБА_1 не довела існування обставин, які б об`єктивно підтверджували наявність перешкод для неї у зверненні до нотаріальної контори, із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, адже про відкриття спадщини позивачка була обізнана, а доказів того, що вона протягом наступних 6-ти місяців реально не мала можливості подати відповідну заяву матеріали справи не містять.
Колегія суддів в цілому погоджується з позицією місцевого суду про відмову у задоволенні даної позовної вимоги, про поновлення пропущеного строку для прийняття спадщини, оскільки позивачкою не наведено доказів пов`язаних із об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для неї, що перешкоджали вчинення дій спрямованих на прийняття спадщини.
Щодо позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року № 4141, виданого Звенигородською державною нотаріальною конторою, в задоволенні яких також було відмовлено судом попередньої інстанції, колегія суддів апеляційної інстанції загалом погоджується з приведеним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного. 
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.
Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України, викладеними в п. 27 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.
З огляду на приведене вище, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відсутності підстав для визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 21 листопада 2006 року № 4141 державним нотаріусом Звенигородської державної нотаріальної контори Поліщук Л. В., на ім`я ОСОБА_4 .
За наведених правових норм та наявних матеріалів справи колегія судів не вбачає порушення права позивачки щодо видачі спірного свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_4 , а тому позовні вимоги не підлягають до задоволення. Врахуванню підлягає і те, що за життя  ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивачкою будь-яких вимог в судовому порядку до останньої не заявлялось.
Що стосується позовних вимог про визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку із надвірними спорудами, колегія суддів зазначає наступне. 
Відповідно до п. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи спрямована на буття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Визнання правочину в цілому чи частково недійсним, як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів, застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК).
Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.
Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
У відповідності до ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушені.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що заявляючи вимогу про часткове визнання договору дарування житлового будинку із надвірними спорудами від 16 листопада 2020 року за адресою АДРЕСА_1 недійсним, як одну із складових позову, позивачка не наводить правових підстав вмотивованих належними та достатніми доказами, в контексті ст. 215, 217 ЦК України, які б давали підстави для задоволення заявлених нею вимог.
Водночас судом встановлено, що ОСОБА_1 , будучи присутньою 16.11.2012 на засіданні опікунської ради Хлипнівської сільської ради, не заперечувала проти дарування житлового будинку, в якому прописані її неповнолітні діти, своїй сестрі ОСОБА_2 ..
Таким чином, ОСОБА_1 мала змогу ознайомитись, як з рішенням опікунської ради так і з наслідками його реалізації.
В свою чергу реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією регламентованою ст. 129 Конституції України.
За положеннями ч. 1, ч. 3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.
Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Таким чином, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції дослідивши надані позивачкою докази дійшов вмотивованого висновку про недоведеність належними та достатніми доказами обґрунтованості заявлених ОСОБА_1 вимог, щодо визнання за нею права на спадщину - 1/6 частину житлового будинку з надвірними спорудами в АДРЕСА_1 , що залишилася після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, виданого Звенигородською державною нотаріальною конторою на ім`я ОСОБА_4 , виключивши із успадкованого майна 1/6 його частину; визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 листопада 2006 року № 4141, виданого Звенигородською державною нотаріальною конторою; визнання частково недійсним договору дарування житлового будинку по АДРЕСА_1 від 16.11.2012 та поновлення строку для прийняття спадщини. 
Однак, судова колегія не може погодитися з висновком суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності. 
Так вирішуючи питання про застосування строку позовної давності, суд першої інстанції зазначив, що 15 листопада 2019 року відповідач звертулася до суду із заявою в якій просила застосувати до позовної заяви строк позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог.
Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Інститут позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. ст. 261 ЦК України)
Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну, сталість цивільних відносин.
Відповідно до ч. ч. 2-4 ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права чи інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі є підставою для відмови у позові. 
Судова колегія звертає увагу на те, що позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи відповідно до приписів ч. 1 ст. 261 ЦК України 
У постанові від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження №14-96цс18) Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок, що виходячи з вимог ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. 
Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем.
Таким чином, апеляційний суд визнає помилковим застосування позовної давності як одночасної підстави для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
Оскільки суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову є правильною, але мотивування її спливом строку позовної давності є помилковим, тому вказане посилання необхідно виключити з мотивувальної частини оскаржуваного судового рішення.
Твердження скаржниці в апеляційній скарзі про те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим і не відповідає вимогам закону, є неспроможними.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Твердження ОСОБА_1 , щодо неправомірності дій працівників Хлипнівської сільської ради, які полягали у видачі довідки № 649 від 11.09.2006 з ознаками її підробки, не заслуговують на увагу, так як лише вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне провадження, які набрали законної сили є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої, зокрема, ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою (ч. 6 ст.82 ЦПК України).
Посилання скаржниці в апеляційній скарзі на те, що в поданій до суду заяві від 25.02.2020 вих. № 222/01-16 завідувач Звенигородською державною нотаріальною конторою Шалденко Л. В. проти позову не заперечує, не впливає на результат вирішення спору, оскільки правом визнавати позов, у відповідності до ст. 49 ЦПК України, наділений лише відповідач, треті ж особи, які не заявляють самостійних вимог, згідно до ст. 53 ЦПК України, мають процесуальні права і обов`язки встановлені ст. 43 ЦПК України.
Безпідставними є і доводи апеляційної скарги про те, що після того, як позивачка, за її твердженням, була змушена покинути судове засідання суд, у відповідності до вимог закону, повинен був відкласти розгляд справи в межах строків встановлених ЦПК України, з огляду на наступне.
Частиною 6 ст. 223 ЦПК України визначено, що наслідки, визначені ч. ч. 3 - 5 цієї статті, настають і в разі, якщо учасник справи (його представник) залишить залу судового засідання.
У свою чергу згідно з ч. 3 даної статті, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. Відповідно до ч. 4 приведеної статті у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно до ч. 5 статті у разі повторно неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору. 
Таким чином зміст наведеної статті не обумовлює неможливості розгляду справи судом, як і обов`язку відкладення її розглядом, в разі залишення учасником справи (його представником) залу судового засідання, оскільки частини 3 - 5 приведеної статті наводять випадки коли суд наділений правом розглянути справу за відсутності такого учасника.
Також судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Тому, на думку колегії суддів, справа розглянута по суті правильно, однак судове рішення підлягає зміні в частині мотивування щодо позовної давності.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Лисянського районного суду Черкаської області від 01 червня 2020 року змінити в частині мотивування.
Виключити з мотивувальної частини судового рішення посилання суду першої інстанції на відмову у задоволенні позову у зв`язку з пропуском строку позовної давності.
В інший частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та на умовах передбачених ЦПК України.
Повний текст постанови складено 23 листопада 2020 року.

Головуючий                                                                                                     Л. І. Василенко

Судді:                                                                                                                 В. Г. Бородійчук

                                                                                                                             О. В. Карпенко