ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 жовтня 2020 року           справа №360/5038/19 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Гаврищук Т.Г.
суддів:                      Блохіна А.А.
                                 Сіваченка І.В..
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду (головуючий І інстанції В.С. Шембелян) від 09 липня 2020 року (повний текст судового рішення складено 17 липня 2020 року у м.Сєвєродонецьк) по справі № 360/5038/19 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-, -

                                                          ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправними дії, щодо відрахування суми військового збору з нарахованої при звільненні з військової служби компенсації вартості за неотримане речове майно; зобов`язання відшкодувати суму військового збору позивачу, яку утримано з нарахованої компенсації за недоотримання речового майна при звільненні з військової служби, як компенсацію за неотримане речове забезпечення в сумі 256 грн. 15 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору; визнання протиправними дії, щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з               17 травня 2017 року по 04 червня 2019 року; зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17 травня 2017 року по 04 червня 2019 року в розмірі 527 грн. 51 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору; визнання протиправними дії, щодо не нарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з жовтня 2018 року по червень 2019 року; зобов' язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з жовтня 2018 року по червень 2019 року в розмірі 9722 грн. 72 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору; визнання протиправною бездіяльність, щодо не нарахування та не виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 05 червня 2019 року по день фактичного розрахунку; зобов`язання нарахувати та виплатити середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 05 червня 2019 року по день фактичного розрахунку включно у сумі 113118 грн 60 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору.
Рішенням Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року адміністративний позов задоволено частково, визнано протиправними дії щодо відрахування суми військового збору в сумі 256 грн. 15 коп з нарахованої при звільненні з військової служби компенсації вартості за неотримане речове майно; зобов`язано відшкодувати суму військового збору, яку утримано з нарахованої компенсації за неотримане речове майно при звільненні з військової служби, як компенсацію за неотримане речове забезпечення в сумі 256 грн. 15 коп.; визнано протиправними дії щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 17 травня 2017 року по 04 червня 2019 року у розмірі 314,27 грн.; зобов`язано нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 17 травня 2017 року по 04 червня 2019 року в розмірі 314 грн. 27 коп.; визнано протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 04.06.2019 року; зобов`язано нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані 28 календарних днів додаткової відпустки як учаснику бойових дій за 2018 та 2019 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби – 04.06.2019 року; стягнуто суму відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, в розмірі 10 000, 00гривень. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального права просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови позовних вимог щодо визнання протиправними дій та зобов`язання нарахування та виплати індексацію грошового забезпечення та щодо нарахування та виплати середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та прийняти в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
На обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Позивач зазначає, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження виплати йому індексації грошового забезпечення за період з 17 травня 2017р.по 04.07.2019р. , а тому судом першої інстанції безпідставно було зменшено позовні вимоги в частині індексації грошового забезпечення у загальному розмірі 213,24 грн.. Позивач вважає, що факт нарахування та виплати індексації грошового забезпечення має підтверджуватися лише копією розрахунково-платіжної відомості. Надана відповідачем довідка про нарахування грошового забезпечення із зазначенням складових нарахованих до виплати сум, є неналежним та недопустимим доказом.  Право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні передбачено ст.117КзПП України. Судом не враховано порушення відповідачем вимог п.242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, за приписами якого особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не включається без його згоди зі списків особового складу військової частини. Позивач зазначив, що відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України про нараховані суми, які належать йому виплатити при звільненні, відповідач повідомив його перед виплатою зазначених сум шляхом надання витягу з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 (по строковій частині від 04.06.2019 року №105, в якому була зазначена сума грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна в розмірі 17 076,83 грн. Так, як сума грошової компенсації за неотримане майно не була предметом спору тому, відповідно до ч.2 ст.116 КЗпП України, відповідач усякому випадку повинен в строк зазначений у ч.1 ст. 116 КЗпП України виплатити суму, яка не є спірною. Отже, не проведення з вини відповідача розрахунку при відсутності спору щодо розміру грошової компенсації за неотримане речове майно у строки зазначені у ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ч.1 ст. 117 КЗпП України. Крім того, судом не були враховані висновки щодо застосування норм права, викладені в постанові Верховного Суду від 31.10.2019 року у тотожній справі №825/598/17 та посилання на яку було зазначено в адміністративному позові. Також позивач зазначив, що заборгованість відповідача з розрахунку при звільненні станом на 05.06.2019 року становила 27 050,70 грн., середній заробіток за місяць – 14 754,60 грн., що становить у відсотковому відношенні до розміру виплачених сум при звільненні 183,4%. Крім того, позивач зазначив, що звернувся до суду через 5 місяців після звільнення по факту повного розрахунку з грошової компенсації за неотримане речове майно.
На адресу суду апеляційної інстанції позивачем надіслано клопотання про витребування доказів по справі, в задоволенні якого судом апеляційної інстанції відмовлено, оскільки відповідачем до суду надано витяги з розрахунково-платіжних відомостей позивача, яких достатньо для вирішення справи.
На адресу суду апеляційної інстанції надіслано відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач проти доводів апеляційної скарги заперечував.
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, відзив на скаргу, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Судом першої інстанції та під час апеляційного провадження встановлено, що позивач з 17.05.2017 р. по 04.06.2019р. проходив військову службу за контрактом у лавах Збройних Сил України у званні старший солдат на посаді діловода відділення офіцерів запасу і кадрів Сватівського районного військового комісаріату Луганської області, що підтверджується витягом з наказу від 04.06.2019р. №105 (арк.спр.15-17, 19).
04.10.2018 р. позивач отримав статус та посвідчення учасника бойових дій серії                  НОМЕР_1 (арк. спр. 18).
04.06.2019р. наказом № 105 військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_1 , діловода відділення офіцерів запасу і кадрів ІНФОРМАЦІЯ_3 , звільненого наказом військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 (по особовому складу) №  28-РС у запас за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини, необхідність постійного стороннього догляду за хворою дружиною (чоловіком), дитиною, а також батьками своїми чи дружини (чоловіка) пункту 2 частини п`ятої статті 26 Закону України від 25.03.1992 № 2232-ХІІ, вважати, що справи та посаду здав і направлений для зарахування на військовий облік до Сватівського районного військового комісаріату Луганської області. З 04.06.2019р. виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення. Наказано виплатити грошову компенсацію за неотримане речове майно виходячи із закупівельної вартості такого майна, в розмірі 17076,83 грн., у зв`язку зі звільненням у запас. Виключено з котлового забезпечення Сватівського районного військового комісаріату з 05.06.2019р., у зв`язку із звільненням з військової служби (арк. спр. 19).
Згідно з довідкою Луганського ОВК від 20.08.2019р. № ВФЗ-975 розмір грошового забезпечення позивача за період з 01.01.2019р. по 04.06.2019р. складає 102 055,31 грн (арк. спр. 23).
Відповідно до виписки по надходженням по картковому рахунку від 23.11.2019 року позивач 29.10.2019 року отримав частину грошової компенсації за неотримане речове майно, виходячи із закупівельної вартості такого майна в сумі 16820,68 грн. з утриманням військового збору у розмірі 256,15 грн. (17076,83 – 256,15 грн. (1,5%)).
Згідно грошового атестату, який видано на підставі наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_1 від 04.06.2019р. № 105 про звільнення позивача, грошове забезпечення складалось з: окладу за військовим званням - 80,00 грн; посадового окладу - 364,00 грн; надбавки за вислугу років (25%) - 111,00 грн; НОПС (65%) - 360,75 грн; премії (130%) - 473,20 грн; винагороди ООС - 866,67 грн (арк.спр.117).
Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_1 від 03.02.2020р.                     № ВФЗ-74 позивачу (арк.спр.118):
- в квітні 2019 року за березень 2019 року нараховано та виплачено такі складові грошового забезпечення: оклад за військове звання - 600 грн; посадовий оклад - 2730,00 грн; надбавка за вислугу років - 832,50 грн; надбавка за особливості - 2705,63 грн; надбавка за секретність - 0,00 грн; премія - 3549,00 грн; індексація доходів громадян - 134,47 грн; винагорода за участь в ООС - 5500,00 грн; грошова допомога на оздоровлення за 2019 рік - 10417,13 грн, разом - 26468,73 грн;
- в травні 2019 року за квітень 2019 року нараховано та виплачено такі складові грошового забезпечення: оклад за військове звання - 600 грн; посадовий оклад - 2730,00 грн; надбавка за вислугу років - 832,50 грн; надбавка за особливості - 2705,63 грн; надбавка за секретність - 0,00 грн; премія - 3549,00 грн; індексація доходів громадян - 134,47 грн; винагорода за участь в ООС - 3666,67 грн; грошова допомога на оздоровлення за 2019 рік - 0,00 грн, разом - 14218,27 грн..
Разом за вказаною довідкою отримане позивачем грошове забезпечення за два місяці перед місяцем звільненням складає - 40687,00 грн..
З довідки Луганського ОВК від 17.04.2020р. № ВФЗ - 362 вбачається нараховане грошове забезпечення із зазначенням складових нарахованих до виплати сум ОСОБА_1 за період військової служби, а саме: за листопад, грудень 2017 року; за січень, лютий, грудень 2018 року та за січень, лютий 2019 року (арк.спр.165).
На виконання вимог судового запиту відповідач листом від 27.04.2020р. повідомив, що згідно пункту 7 телеграми директора Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04.01.2016р. №248/3/9/1/2 у зв`язку із внесенням змін до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003р. №1078 індексація грошового забезпечення не нараховувалась. З 01.03.2018р. у зв`язку зі зміною порядку нарахування грошового забезпечення та зміненням базового місяця нарахування та індексу відновлено та здійснювалось згідно чинного законодавства в залежності від оголошеного урядом індексу інфляції. Нарахування та виплати індексації доходів громадян позивачу за листопад 2017 року - 0,00 грн; за грудень 2017 року - 0,00 грн: за січень 2018 року - 0,00 грн; за лютий 2018 року - 0,00 грн; за грудень 2018 року - 71,08 грн; за січень 2019 року - 71,08 грн; за лютий 2019 року - 134,47 грн (арк.спр.178).
Стосовно вимог позивача про визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за період з 17 травня 2017 року по 04 червня 2019 року та зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17 травня 2017 року по 04 червня 2019 року в розмірі 527 грн. 51 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
В цій частині суд першої інстанції позов задовольнив частково шляхом визнання протиправними дій відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 17.11.2017р. по 04.06.2019р. у розмірі 314,27 грн., а також зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 17.11.2017р. по 04.06.2019р. у розмірі 314,27 грн..
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до довідки відповідача від 27.04.2020р.  №ЮК/165 індексація грошового забезпечення нарахована та виплачена позивачу за період грудень 2018 року у розмірі 71,08 грн; січень 2019 року - 71,08 грн та лютий 2019 року - 134,47 грн (а.с.178).
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що наведена вище довідка відповідача не може бути належним доказом на підтвердження виплати позивачеві індексації грошового забезпечення. 
Під час апеляційного провадження відповідачем було надано витяги з розрахунково-платіжних відомостей позивача, якими підтверджується нарахування та виплату позивачеві індексації грошового забезпечення за період грудень 2018 року у розмірі 71,08 грн.; січень 2019 року - 71,08 грн. та лютий 2019 року - 134,47 грн..
За таких обставин, колегія суддів вважає, що відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача індексації грошового забезпечення за цей період.
Щодо вимог позивача  про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 05 червня 2019 року по день фактичного розрахунку;  зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку за період з 05 червня 2019 року по день фактичного розрахунку включно у сумі 113118 грн 60 коп. без утримання податку з доходів фізичних осіб та військового збору, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" №95, ратифікованої Україною 30.06.1961р., незалежно від назви оплати праці і методу її обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.
Статтею 12 Конвенції установлено, що коли минає термін трудового договору, остаточний розрахунок заробітної плати, належної працівнику, має бути проведено відповідно до національного законодавства, колективного договору чи рішення арбітражного органу, або - коли немає такого законодавства, угоди чи рішення - в розумний термін з урахуванням умов контракту.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 року № 2232-ХІІ «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон №2232-ХІІ),  згідно частини 3 статті 24 якого закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Згідно частини 1 статті 40 Закону №2232-ХІІ гарантії правового і соціального захисту громадян України, які виконують конституційний обов`язок щодо захисту Вітчизни, забезпечуються відповідно до законів України "Про Збройні Сили України", "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", "Про державні гарантії соціального захисту військовослужбовців, які звільняються із служби у зв`язку з реформуванням Збройних Сил України, та членів їхніх сімей" та іншими законами.
Нормативно-правовим актом, який відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України від 20.12.1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011).
Частинами 2,3,4 статті 9 Закону № 2011-XII визначено, що  до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення. 
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону. 
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності. 
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.
Відповідно до пункту 242 «Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України», затв. Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 року, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. 
Колегія суддів вважає, що зазначені правові норми є нормами спеціального законодавства і підлягають до застосування при визначенні структури, порядку та умов грошового забезпечення військовослужбовцям. Разом з цим, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні  військовослужбовців, не врегульовані положеннями спеціального законодавства.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правомірно було застосовано до спірних правовідносин приписи Кодексу законів про працю України, що також відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від             17 лютого 2015 року у справі №21-8а15, Верховного Суду у постанові від 30 січня 2019 року у справі №806/2164/16, Великої Палати Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
У відповідності до вимог статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Таким чином, умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки; вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум; відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно частини 2 статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, в якій зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 викладені наступні правові висновки: «Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.» 
Необхідність застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає правомірним застосування до спірних правовідносин критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку.
З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції , що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 10000 грн..
Відповідно до вимог Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування рішення є порушення судом норм матеріального чи процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції було допущено неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.
За приписами частини 5 статті 242 КАС України при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Суд апеляційної інстанції при вирішенні цієї справи застосовує правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 .
Посилання позивача на постанову Верховного Суду від 31.10.2019р. у справі №825/598/17 колегією суддів не прийнято до уваги з огляду на відсутність в ній правових висновків щодо необхідності застосування судом критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні. 
Відповідно до статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Суд вважає, що оскаржене рішення суду першої інстанції, яке є предметом перегляду в цій справі, законне та обґрунтоване, висновки цього суду відповідають нормам матеріального та процесуального права, відповідно підстави для скасування чи зміни оскарженого рішення суду відсутні.
Керуючись статтями 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

                                                         ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року по справі № 360/5038/19 - залишити без задоволення.
Рішення Луганського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року по справі №360/5038/19 - залишити без змін.
Постанова у повному обсязі складена та підписана 21 жовтня 2020 року.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з 21 жовтня 2020 року та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий:                                                                                  Т.Г. Гаврищук 

Судді:                                                                                          А.А. Блохін

                                                                                             І.В. Сіваченко