П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/4016/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції -   Богоніс М.Б. 
Суддя-доповідач -  Боровицький О. А.   
28 грудня 2020 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Боровицького О. А. 
суддів:  Шидловського В.Б.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Генерального директора Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" Луценка Михайла Петровича, Комунального підприємство "Вінницька транспортна компанія" про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в серпні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Вінницького окружного адміністративного суду з позовом до Генерального директора Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" Луценка Михайла Петровича в якому позивач просив:
- визнати протиправною бездіяльність відповідача Генерального директора КП "ВТК" Луценка Михайла Петровича, щодо ненадання інформації та не зазначення, згідно закону, необхідних даних у відповіді від 03.08.2020;
- зобов`язати Генерального директора Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" Луценка Михайла Петровича надати достовірну повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту ОСОБА_1 , який отримано відповідачем 27.07.2020.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року адміністративний позов задоволено частково, а саме: 
- визнано протиправною бездіяльність Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" щодо неправомірної відмови в наданні інформації на запит ОСОБА_1 від 21.07.2020;
- зобов`язано Комунальне підприємство "Вінницька транспортна компанія" розглянути запит ОСОБА_1 про надання інформації від 21.07.2020 з урахуванням висновків суду у цій справі;
Рішення суду в частині зобов`язання Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" розглянути запит ОСОБА_1 про надання інформації від 21.07.2020 з урахуванням висновків суду у цій справі, допущено до негайного виконання.
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Генерального директора Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" Луценка Михайла Петровича відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити рішення суду першої інстанції, а саме:
- змінити мотивувальну частину рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року шляхом виключення із тексту мотивувальної частини слова: "запитувач не вправі одночасно вимагати двічі надати йому інформацію на один запит. Тому, у разі зазначення в запиті одразу двох форм (способів) отримання інформації, позивач тим самим надає відповідачу можливість вибору способу листування із ним як запитувачем інформації";
- змінити резолютивну частину рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15.10.2020 року шляхом формування: "зобов`язати Комунальне підприємство "Вінницька транспортна компанія" надати достовірну повну інформацію, що запитувалася згідно інформаційного запиту від 21.07.2020, який отримано відповідачем 27.07.2020 з у рахуванням висновків суду у цій справі".
В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що у запиті від 21.07.2020 позивач визначив одразу два способи отримання відповіді на запит, а саме: шляхом надсилання поштового листа на адресу ОСОБА_1 та шляхом надсилання електронного листа на його електронну пошту. Вказує, що закон не передбачає обмеження права особи отримати запитувану інформацію одночасно як в паперовому вигляді так і шляхом направлення на електронну адресу (якщо це не є технічно неможливим та не покладає на розпорядника надмірний тягар).
Відповідно до п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що остання задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, 21.07.2020 року позивач звернувся із інформаційним запитом до Вінницької міської ради, у якому просив надати інформацію щодо функціональних обов`язків начальника відділу контролю (контролерів) Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" та надати посадову інструкцію, ПІБ цієї особи, а також інформацію про нараховані та виплачені їй кошти за період з 01.01.2020 по дату надання відповіді. Крім цього позивач просив надати вказану відповідь на електронну пошту та листом.
Листом Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.07.2020 року № К-01-59053/1-00-10 позивача повідомлено, що запитувана інформація у виконавчих органах Вінницької міської ради відсутня. Тому з метою забезпечення реалізації законних прав позивача на отримання публічної інформації, запит направлено за належністю розпоряднику публічної інформації - КП "Вінницька транспортна компанія".
Листом відповідача від 03.08.2020 року № 784 позивача повідомлено, що Комунальне підприємство "Вінницька транспортна компанія" не є розпорядником інформації відповідно до ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а тому у задоволенні запиту відмовлено.
Позивач вважає протиправною бездіяльність відповідача, щодо не надання інформації на запит, тому з метою захисту своїх прав та інтересів звернувся із цим адміністративним позовом до суду.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач під час надання відповіді на інформаційний запит ОСОБА_1 діяв не у спосіб та з порушенням норм чинного законодавства.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, враховує наступне.
Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Статтею 5 Закону України "Про інформацію" встановлено, що кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Положеннями статті 9 Закону України "Про інформацію" обумовлено, що всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій.
За змістом статей 1, 5 Закону України "Про доступ до публічної інформації" визначено, що публічна інформація – відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Доступ до інформації забезпечується шляхом систематичного та оперативного оприлюднення інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах, будь-яким іншим способом, а також надання інформації за запитами на інформацію.
Згідно зі статтею 3 Закону України “Про доступ до публічної інформації” право на доступ до публічної інформації гарантується: 1) обов`язком розпорядників інформації надавати та оприлюднювати інформацію, крім випадків, передбачених законом; 2) визначенням розпорядником інформації спеціальних структурних підрозділів або посадових осіб, які організовують у встановленому порядку доступ до публічної інформації, якою він володіє; 3) максимальним спрощенням процедури подання запиту та отримання інформації; 4) доступом до засідань колегіальних суб`єктів владних повноважень, крім випадків, передбачених законодавством; 5) здійсненням парламентського, громадського та державного контролю за дотриманням прав на доступ до публічної інформації; 6) юридичною відповідальністю за порушення законодавства про доступ до публічної інформації.
Відповідно до частини 2 статті 1 Закону України "Про доступ до публічної інформації" публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Такі випадки встановлені частиною першою статті 6 цього Закону, згідно з якою публічною інформацією з обмеженим доступом, є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Види та порядок обмеження доступу до інформації передбачено статтею 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації», в частині п`ятій якої встановлено, що не може бути обмежено доступ до інформації про розпорядження бюджетними коштами, володіння, користування чи розпорядження державним, комунальним майном, у тому числі до копій відповідних документів, умови отримання цих коштів чи майна, прізвища, імена, по батькові фізичних осіб та найменування юридичних осіб, які отримали ці кошти або майно. При дотриманні вимог, передбачених частиною другою цієї статті, зазначене положення не поширюється на випадки, коли оприлюднення або надання такої інформації може завдати шкоди інтересам національної безпеки, оборони, розслідуванню чи запобіганню злочину.
Відповідно до статті 12 Закону України "Про доступ до публічної інформації" суб`єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: 1) запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об`єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб`єктів владних повноважень; 2) розпорядники інформації - суб`єкти, визначені у статті 13 цього Закону; 3) структурний підрозділ або відповідальна особа з питань запитів на інформацію розпорядників інформації.
За правилами статті 14 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядники інформації зобов`язані: 1) оприлюднювати інформацію про свою діяльність та прийняті рішення; 2) систематично вести облік документів, що знаходяться в їхньому володінні; 3) вести облік запитів на інформацію; 4) визначати спеціальні місця для роботи запитувачів з документами чи їх копіями, а також надавати право запитувачам робити виписки з них, фотографувати, копіювати, сканувати їх, записувати на будь-які носії інформації тощо; 5) мати спеціальні структурні підрозділи або призначати відповідальних осіб для забезпечення доступу запитувачів до інформації; 6) надавати достовірну, точну та повну інформацію, а також у разі потреби перевіряти правильність та об`єктивність наданої інформації.
В силу статті 16 Закону України "Про доступ до публічної інформації" розпорядник інформації відповідає за визначення завдань та забезпечення діяльності структурного підрозділу або відповідальної особи з питань запитів на інформацію розпорядників інформації, відповідальних за опрацювання, систематизацію, аналіз та контроль щодо задоволення запиту на інформацію та надання консультацій під час оформлення запиту. Запит, що пройшов реєстрацію у встановленому розпорядником інформації порядку, обробляється відповідальними особами з питань запитів на інформацію.
Щодо статусу КП "Вінницька транспортна компанія" як розпорядника публічної інформації, суд враховує наступне.
Відповідно до п. 2-3 ч. 1 ст. 13 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків.
Пунктом 2.4 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" від 29.09.2016 № 10 роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 63 ГК України залежно від форм власності, передбачених законом, в Україні можуть діяти підприємства таких видів, як, зокрема, комунальне підприємство, що діє на основі комунальної власності територіальної громади.
Унітарне підприємство створюється одним засновником, який виділяє необхідне для того майно, формує відповідно до закону статутний капітал, не поділений на частки (паї), затверджує статут, розподіляє доходи, безпосередньо або через керівника, який призначається (обирається) засновником (наглядовою радою такого підприємства у разі її утворення), керує підприємством і формує його трудовий колектив на засадах трудового найму, вирішує питання реорганізації та ліквідації підприємства. Унітарними є державні, комунальні підприємства, підприємства, засновані на власності об`єднання громадян, релігійної організації або на приватній власності засновника (ч. 4 ст. 63 ГК України).
Комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління (ч. 1 ст. 78 ГК України).
За змістом пункту 3 статті 8 Господарського кодексу України господарська компетенція органів державної влади та органів місцевого самоврядування реалізується від імені відповідної державної чи комунальної установи.
Частиною першою статті 78 Господарського кодексу України встановлено, що комунальне унітарне підприємство утворюється компетентним органом місцевого самоврядування в розпорядчому порядку на базі відокремленої частини комунальної власності і входить до сфери його управління.
Орган, до сфери управління якого входить комунальне унітарне підприємство, є представником власника – відповідної територіальної громади і виконує його функції у межах, визначених цим Кодексом та іншими законодавчими актами (частина друга статті 78 Господарського кодексу України).
Відповідно до частини третьої статті 78 Господарського кодексу України майно комунального унітарного підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання (комунальне комерційне підприємство) або на праві оперативного управління (комунальне некомерційне підприємство).
Пунктом 7 статті 78 Господарського кодексу України визначено, що органами управління комунального унітарного підприємства є, зокрема, керівник підприємства, який призначається (обирається) органом, до сфери управління якого належить підприємство, або наглядовою радою цього підприємства (у разі її утворення) і є підзвітним органу, який його призначив (обрав).
Відповідно до частини першої статті 140 Господарського кодексу України джерелами формування майна суб`єктів господарювання є, зокрема, грошові та матеріальні внески засновників; доходи від реалізації продукції (робіт, послуг); доходи від цінних паперів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів та інше.
Відповідно до Статуту КП "Вінницька транспортна компанія", усе майно комунального підприємства є комунальною власністю Вінницької міської об`єднаної територіальної громади в особі Вінницької міської ради та належить Вінницькій транспортній компанії на праві господарського відання (п. 4.2).
Вінницька транспортна компанія є комунальним підприємством, єдиним засновником якого є Вінницька міська рада.
Так, у відповідності до норм ст. 78 Господарського кодексу України, КП "Вінницька транспортна компанія" вважається комерційним комунальним унітарним підприємством майно якого перебуває у комунальній власності та закріплюється за підприємством на праві господарського відання.
З вищевказаного вбачається, що КП "Вінницька транспортна компанія" утворено органом місцевого самоврядування на основі комунального майна та здійснює свою діяльність від імені територіальної громади надаючи, у тому числі, послуги у сфері перевезень пасажирів у межах територіальної громади, що є одним із видів послуг, про які йдеться у п. 3 ч. 1 ст. 13 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI.
З урахуванням норм ч. 1 ст. 13 Закону від 13.01.2011 року № 2939-VI,  КП "Вінницька транспортна компанія" вважається розпорядником публічної інформації стосовно інформації у сфері надання послуг із перевезень у межах територіальної громади та інформації про виплату заробітної плати працівникам Комунального підприємства, оскільки така інформація пов`язана із використанням підприємством майна, яке за своїм правовим режимом вважається комунальною власністю Вінницької міської об`єднаної територіальної громади. Виходячи із тексту запиту позивача у справі від 21.07.2020, саме вказані види інформації і стали предметом запитування.
Таким чином, під час розгляду запиту позивача від 21.07.2020 КП "Вінницька транспортна компанія" вважалася розпорядником інформації та була зобов`язана надати повну і достовірну інформацію на запит.
З матеріалів справи встановлено, що 21.07.2020 року позивач звернувся до Вінницької міської ради, у якому просив надати інформацію щодо функціональних обов`язків начальника відділу контролю (контролерів) Комунального підприємства «Вінницька транспортна компанія» та надати посадову інструкцію, ПІБ цієї особи, а також про нараховані та виплачені кошти за період з 01.01.2020 по дату надання відповіді. Також позивач просив надати вказану відповідь на електронну пошту та листом.
Листом Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 23.07.2020 року № К-01-59053/1-00-10 позивача повідомлено, що запитувана інформація у виконавчих органах Вінницької міської ради відсутня. Тому запит направлено за належністю розпоряднику публічної інформації -  КП "Вінницька транспортна компанія".
Листом відповідача від 03.08.2020 року № 784 позивача повідомлено, що Комунальне підприємство "Вінницька транспортна компанія" не є розпорядником інформації відповідно до ст. 13 Закону України "Про доступ до публічної інформації", а тому у задоволенні запиту відмовлено.
Відповідно до ч. 2 ст. 22 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI, відповідь розпорядника інформації про те, що інформація може бути одержана запитувачем із загальнодоступних джерел, або відповідь не по суті запиту вважається неправомірною відмовою в наданні інформації.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в даному випадку відповідь КП "Вінницька транспортна компанія" від 03.08.2020 року № 784 надана не по суті запиту ОСОБА_1 , а тому такі дії кваліфікуються як неправомірна відмова в наданні інформації.
Заявлена позовна вимога про визнання протиправною бездіяльність відповідача щодо ненадання інформації у відповіді від 03.08.2020 підлягає задоволенню, отже, висновок суду апеляційної інстанції про наявність підстав для задоволення позову в цій частині є правильним.
Щодо доводів апелянта про те, що у запиті від 21.07.2020 року він визначив одразу два способи отримання відповіді на запит, а саме: шляхом надсилання поштового листа на адресу ОСОБА_1 та шляхом надсилання електронного листа на його електронну пошту та чинним законодавством не обмежено право особи отримати запитувану інформацію одразу двома способами, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з п. 1 ч. 5 ст. 19 Закону від 13.01.2011 № 2939-VI запит на інформацію має містити, зокрема ім`я (найменування) запитувача, поштову адресу або адресу електронної пошти, а також номер засобу зв`язку, якщо такий є.
У п.11.2 Постанови Пленуму ВАСУ № 10 зазначено, що аналіз частини другої статті 34 Конституції України та частини другої статті 7 Закону № 2657-XII свідчить, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме паперову чи електронну. У разі якщо переведення в електронну форму (сканування) не є технічно неможливим та не покладає на розпорядника надмірний тягар, враховуючи ресурсні можливості, вимога щодо надання копії документів у сканованій формі повинна бути задоволена.
При цьому суд звертає увагу на роз`яснення, що надані у п. 11.2 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 "Про практику застосування адміністративними судами законодавства про доступ до публічної інформації" де зазначено, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме паперову чи електронну.
Частиною 2 статті 34 Конституції України та частиною 2 статті 7 Закону України "Про інформацію", передбачено, що особа має право вибирати на власний розсуд форму копій документів, які вона запитує, а саме паперову чи електронну. У разі, якщо переведення в електронну форму (сканування) не є технічно неможливим та не покладає на розпорядника надмірний тягар, враховуючи ресурсні можливості, вимога щодо надання копій запитуваних документів у сканованій формі повинна бути задоволена (п. 11.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 "Про практику застосування адміністративними судами і законодавства про доступ до публічної інформації").
У п. 10.3 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 29.09.2016 № 10 роз`яснено: "частиною п`ятою статті 19 Закону № 2939-VI, зокрема, передбачено можливість зазначення у запиті лише електронної адреси. Це свідчить про можливість обрання виключно електронної форми листування з розпорядником інформації і, відповідно, отримання відповіді на запит тільки на електронну адресу.
У разі якщо запитувач просить надати відповідь на електронну адресу, розпорядник інформації повинен з дотриманням вимог діловодства оформити лист-відповідь (поставити підпис, указати посаду, дату і номер реєстрації листа) та надіслати його у сканованому вигляді на електронну адресу запитувача".
Таким чином, змістовний аналіз положень ч. 5 ст. 19 Закону № 2939-VІ дає підстави зробити висновок про можливість обрання запитувачем інформації виключно електронної форми листування з розпорядником інформації і, відповідно, отримання у такому разі відповіді на запит тільки на електронну адресу у сканованому вигляді за умови наявності для цього технічної можливості у розпорядника.
Колегія суддів погоджується з твердженням суду першої інстанції про те, що у запиті від 21.07.2020 року ОСОБА_1 визначив одразу два способи отримання відповіді на запит, а саме шляхом надсилання поштового листа на адресу позивача та шляхом надсилання електронного листа на його електронну пошту.
Таким чином, оскільки у запиті позивача було вказано обидва способи отримання інформації, відповідач був вправі на власний розсуд обрати один із них.
Надання інформації альтернативно у письмовій або в електронній формі є допустимим, однак, запитувач не вправі одночасно вимагати двічі надати йому інформацію на один запит. 
Тому, у разі зазначення в запиті одразу двох форм (способів) отримання інформації, позивач тим самим надає відповідачу можливість вибору способу листування із ним як запитувачем інформації.
Враховуючи вищезазначене та з урахуванням обставини, встановлених під час розгляду цієї справи, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог зобов`язального характеру у спосіб зобов`язати КП "Вінницька транспортна компанія" розглянути запит позивача про надання інформації від 21.07.2020 року з урахуванням висновків суду.
Щодо доводів позивача про те, що суд першої інстанції при зобов`язанні Комунальне підприємство "Вінницька транспортна компанія" розглянути запит ОСОБА_1 про надання інформації від 21.07.2020 року вийшов за межі диспозиції та порушив мету ефективності захисту прав, свобод та інтересів фізичної особи, з боку суб`єкта владних повноважень, суд зазначає. 
Як вже зазначено вище, з урахуванням норм ч. 1 ст. 13 Закону від 13.01.2011 року № 2939-VI, КП "Вінницька транспортна компанія" вважається розпорядником публічної інформації стосовно інформації у сфері надання послуг із перевезень у межах територіальної громади та інформації про виплату заробітної плати працівникам Комунального підприємства, оскільки така інформація пов`язана із використанням підприємством майна, яке за своїм правовим режимом вважається комунальною власністю Вінницької міської об`єднаної територіальної громади.
З урахуванням того, що позивач переслідує мету отримати достовірну та повну інформацію на запиту від 21.07.2020 року, дії щодо надання інформації, що запитувалася згідно інформаційного запиту, отриманого відповідачем 27.07.2020 року, відповідно до ст. 13 Закону від 13.01.2011 року № 2939-VI має вчиняти саме Комунальне підприємство "Вінницька транспортна компанія", а тому в задоволенні позовних вимог до Генерального директора Комунального підприємства "Вінницька транспортна компанія" Луценка Михайла Петровича правомірно відмовлено судом першої інстанції.
При цьому, суд апеляційної інстанції враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії" (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, де Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права.
Відповідно до ч. 1-3 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а  рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 15 жовтня 2020 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Боровицький О. А.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Шидловський В.Б.    Матохнюк Д.Б.