Постанова 
Іменем України 
 
16 вересня 2020 року
м. Київ
справа № 638/13529/14
провадження № 61-17706св19
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Погрібного С. О., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідач - ОСОБА_1 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 21 червня 2019 року у складі колегії суддів: Кругової С. С., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У серпні 2014 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
На обґрунтування позовних вимог посилалося на такі обставини. 24 листопада 2012 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 15 000 грн у вигляді кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та сплати відсотків за договором кредиту належним чином не виконав. 
Посилаючись на те, що станом на 30 травня 2014 року заборгованість за кредитним договором становила 20 440,14 грн, з яких заборгованість за кредитом - 14 999,64 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 3 540,97 грн, заборгованість за пенею та комісією - 450 грн, штраф (фіксована складова) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 949,53 грн, банк просив позов задовольнити.
Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач не довів факту існування між ним та відповідачем кредитних зобов`язань, тому заявлені позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_1 кредитної заборгованості не підлягають задоволенню.
Постановою Харківського апеляційного суду від 21 червня 2019 року рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2019 року скасовано. Ухвалено нове рішення про задоволення позову. Стягнуто з  ОСОБА_1 на користь банку 20 440,40 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що наявні у матеріалах справи анкета-заява, яка підписана відповідачем, довідка банку про умови кредитування та отримання відповідачем карток, а також виписка з рахунку ОСОБА_1 за кредитною карткою свідчать про укладення між банком та відповідачем кредитного договору. З урахуванням того, що боржник не виконав взяті на себе зобов`язання, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позову.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У жовтні 2019 року ОСОБА_1 звернувсядо Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати постанову суду апеляційної інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
Касаційна скарга мотивована тим, що він 24 листопада 2012 року підписав анкету-заяву та отримав у АТ КБ «ПриватБанк» картку за №  НОМЕР_1 з кредитним лімітом у розмірі 2 500 грн та в подальшому частково погашав цей кредитний ліміт. Із виписки, наданої банком, випливає, що станом на 10 жовтня 2013 року борг за рахунком № НОМЕР_1 становив 0,44 грн. У вересні 2013 року у зв`язку з втратою зазначеної картки, він отримав нову картку за №  НОМЕР_2 , а попередню картку банк мав заблокувати. Проте він почав отримувати повідомлення про зняття коштів з картки, яку мали заблокувати, а надалі банк почав нараховувати заборгованість на кредитні кошти, які він не знімав. Суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов, не перевірив, які права та обов`язки виникли у сторін після підписання анкети-заяви, зокрема, які саме картки він отримав, на яких підставах він отримав додаткову картку, який кредитний ліміт встановлено та якими доказами підтверджується, що він ознайомився саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які позивач долучив до матеріалів справи. Крім того, зазначив, що підписана анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг не може бути підставою для стягнення відсотків за користування кредитними коштами та пені за невиконання кредитного договору, оскільки така анкета-заява не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору, на підтвердження зазначеного посилався на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
У травні 2020 року надійшли пояснення від АТ КБ «ПриватБанк» на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 17 грудня 2019 рокувідкрито касаційне провадження у малозначній справі у зв`язку із наявністю підстав, передбачених підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, та витребувано її матеріали.
Ухвалою Верховного Суду 09 вересня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Відповідно до пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 15 січня 2020 року № 460-ІХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ) касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом (08 лютого 2020 року).
Касаційна скарга у цій справі подана у жовтні 2019 року, а тому вона підлягає розгляду в порядку, що діяв до набрання чинності Законом № 460-ІХ.
Частиною першою статті 402 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України (тут і далі - у редакції, чинній до набрання чинності Законом № 460-IX) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.
Суд апеляційної інстанції встановив, що 24 листопада 2012 року між АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладений кредитний договір № б/н шляхом підписання анкети-заяви.
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 взятих на себе зобов`язань за вказаним кредитним договором, утворилась заборгованість, яка станом на 30 травня 2014 року за розрахунком банку становила 20 440,14 грн, з яких заборгованість за кредитом - 14 999,64 грн, заборгованість за відсотками за користування кредитом - 3 540,97 грн, заборгованість за комісією - 450 грн, штраф (фіксована складова) - 500 грн, штраф (процентна складова) - 949,53 грн.
Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у спірному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, то вони повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору відсотки за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У заяві про приєднання позичальника від 24 листопада 2012 року відсоткова ставка не зазначена.
Крім того, у заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. 
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив зокрема, крім кредиту (суми, яку фактично отримав у борг позичальник), стягнути заборгованість за відсотками за користування кредитом, а також пеню, комісію та штрафи.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 24 листопада 2012 року посилався на витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» як невід`ємні частини спірного договору.
Матеріали справи не містять підтверджень, що саме зазначений витяг з Умов розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а також те, що ці документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати відсотків за користування кредитними коштами саме у зазначених банком розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та правила надання банківських послуг. 
Колегія суддів вважає, що у спірному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua), неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» у період з часу виникнення спірних правовідносин (24 листопада 2012 року) до моменту звернення до суду з указаним позовом (07 вересня 2014 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Умов і правил надання банківських послуг у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила надання банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитом, наданий банком витяг з Умов та правил не може розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджує вказаних обставин.
Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. 
З наведених підстав Верховний Суд дійшов висновку про те, що банк не довів, що саме надані Умови є складовою кредитного договору і що саме ці Умови відповідач мав на увазі, підписуючи анкету-заяву позичальника, та відповідно брав на себе зобов`язання зі сплати відсотків за користування кредитними коштами в обумовленому позивачем розмірі.
Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
З урахуванням наведеного, підстави для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 3 540,97 грн, заборгованості за комісією у розмірі 450 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн та штрафу (процентна складова) у розмірі 949,53 грн відсутні.
Тому рішення суду апеляційної інстанції в частині вирішення вказаних позовних вимог, як і рішення суду першої інстанції в цій частині, з огляду на підстави відмови у позові, підлягають скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.
Щодо позовних вимог про стягнення кредиту (тіла кредиту)
Враховуючи, що позичальник фактично отримані та використані кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернув, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів дійшла висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
З урахування викладеного наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника лише суми непогашеного тіла кредиту, який з наведеного розрахунку та у встановленому апеляційним судом розмірі становить 14 999,64 грн. 
Оскільки відповідач не надав належних та допустимих доказів повернення банку кредитного ліміту у розмірі, обумовленому у позові, що є його процесуальним обов`язком, то апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстави для покладання на відповідача обов`язку сплатити на користь банку кредиту (тіла кредиту) у розмірі 14 999,64 грн.
Доводи ОСОБА_1 про те, що він не отримував кредитні кошти у визначеному банком розмірі, суд не бере до уваги, оскільки надання кредиту відповідачу підтверджується розрахунком заборгованості (а. с. 4-5), випискою з особового рахунку (а. с. 74-79, 210-217), довідкою банку про отримання відповідачем картки (а. с. 163, 219). 
Ці доводи заявника про неправомірне нарахування заборгованості за кредитом зводяться до непогодження зі встановленими апеляційним судом обставинами справи, необхідності переоцінки доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд 
Згідно із частиною першою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Отже, рішення судів першої та апеляційної інстанції з підстав, передбачених статтею 412 ЦПК України, підлягають скасуванню в частині вирішення вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, комісії, та штрафів з ухваленням у цій частині нового рішення, яким у задоволенні позовних вимог у цій частині відмовити. В іншій частині рішення апеляційного суду, а саме в частині стягнення заборгованості за кредитом у розмірі 14 999,64 грн підлягає залишенню без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).
Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про скасування рішень судів першої та апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про стягнення відсотків за користування кредитом, пені, комісії й штрафів та ухвалення нового рішення про відмову в цій частині вимог, то розподіл судових витрат необхідно змінити.
Позивачем сплачено судовий збір: за подання позовної заяви - 243,60 грн, а за подання апеляційної скарги - 365,40 грн. Відповідач за подання касаційної скарги сплатив 487,20 грн. 
Розмір заявлених вимог у цій справі - 20 440,40 грн (100 %), а розмір вимог, що підлягають задоволенню, - 14 999,64 грн (73,38 %).
Відсоток задоволення позовних вимог складає 73,38 %, а відсоток задоволення касаційної скарги - 26,62 %.
Тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 446,88 грн - витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги ((243,60 + 365,40) х 73,38 / 100), а з позивача на користь відповідача - 129,70 грн - витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги (487,20 х 26,62 / 100).
Застосувавши правило взаємозаліку обов`язку сторін зі сплати судових витрат одне одному, остаточно з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню 317,18 грн - витрати зі сплати судового збору.
Керуючись статтями 400, 409, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 22 березня 2019 року та постанову Харківського апеляційного суду від 21 червня 2019 року в частині вирішення вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 3 540,97 грн, заборгованості за комісією у розмірі 450 грн, штрафу (фіксована частина) у розмірі 500 грн, штрафу (процентна складова) у розмірі 949,53 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення.
У позові Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» до  ОСОБА_1 в частині вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом, пені, комісії та штрафів відмовити.
Постанову Харківського апеляційного суду від 21 червня 2019 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» заборгованості за кредитом у розмірі 14 999,64 грн залишити без змін.
Розподіл судових витрат змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» 317,18 грн - витрати зі сплати судового збору. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   А. С. Олійник
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                        В. В. Яремко