ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ  

09 грудня 2020 року                                                        
м.Суми
Справа №592/2518/20 
Номер провадження 22-ц/816/2350/20

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),
суддів -          Кононенко О. Ю. ,  Ткачук С. С. 
за участю секретаря судового засідання - Кияненко Н.М., 
сторони:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – ОСОБА_2 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні в приміщенні Сумського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_2 
на рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 жовтня 2020 року в складі судді Алфьорова А.М., ухвалене в м. Суми, 

В С Т А Н О В И В:

21 лютого 2020 року ОСОБА_1 через свого представника – адвоката Титаренка П.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що 28 квітня 2016 року вона продала 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 , отримала від покупця ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 310000 грн. До неї звернулася її онука відповідач ОСОБА_2 з проханням отримання позики у сумі 260000 грн для придбання власного житла, про що була складена відповідна розписка. У позасудовому порядку вирішити спір з відповідачем не вдалося, вказаний борг відповідач не повернула.
Посилаючись на зазначені обставини, просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу у сумі 260000 грн.
Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 жовтня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 260000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 2600 грн.
Не погоджуючись із вказаним рішенням, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
Вказує, що з розписки не вбачається отримання грошових коштів саме від бабусі і саме у борг, не встановлено обов`язку повернути грошові кошти позивачу та не встановлений строк повернення боргу.
Відповідач визнає факт написання розписки про отримання коштів, проте кошти не передавалися у борг і вона не брала зобов`язання повернути їх бабусі, між сторонами не існувало домовленості та не укладався договір позики, кошти позивач передала відповідачу в якості допомоги для придбання квартири. Розписку відповідач написала на прохання бабусі.
Від позивача у встановлений судом строк відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 – адвоката Дубровної В.В., перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу, серії НАІ 519141 від 28 квітня 2016 року 2/3 часток квартири позивач ОСОБА_1 продала ОСОБА_3 2/3 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 . За домовленістю сторін продаж 2/3 часток квартири вчинено за 310000 грн (а.с. 4-5).
У квітні 2016 року позивач ОСОБА_1 надала у позику ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 260000 грн для придбання квартири для відповідача, про що була складена відповідна розписка (а.с. 44).
Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, серії НВА 236521 від 22 вересня 2016 року відповідач ОСОБА_2 придбала у ОСОБА_4 квартиру за адресою: АДРЕСА_3 . Продаж квартири за домовленістю сторін вчинено за 189059 грн 00 коп. (а.с. 35).
Відповідач ОСОБА_2 кошти у сумі 260000 грн позивачу ОСОБА_1 не повернула.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами був укладений договір позики, на виконання якого відповідач не повернула грошові кошти позивачу.
Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з таким висновком місцевого суду, виходячи з наступного.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.
Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.
Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц.
Дослідивши укладену між сторонами розписку, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, задовольнивши позовні вимоги ОСОБА_1 та стягнувши з відповідача суму боргу у розмірі 260000 грн, оскільки з розписки не вбачається отримання грошових коштів саме від бабусі і саме у борг, не встановлено обов`язку повернути грошові кошти позивачу та не встановлений строк повернення боргу.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач визнає факт написання розписки про отримання коштів, проте кошти не передавалися у борг і вона не брала зобов`язання повернути їх бабусі, між сторонами не існувало домовленості та не укладався договір позики, кошти позивач передала відповідачу в якості допомоги для придбання квартири. Розписку відповідач написала на прохання бабусі.
Суд першої інстанції, досліджуючи розписку, виходив з того, що з її змісту вбачається отримання відповідачем від позивача грошових коштів у сумі 260000 грн, хоча в розписці не йдеться про отримання коштів від позивача. Крім того, судом першої інстанції не було встановлено факту передачі грошових коштів саме у борг, а також обов`язку повернути грошові кошти та строку їх повернення.
Враховуючи вищевикладене, рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права на підставі п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України, при задоволенні апеляційної скарги, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 3917 грн 55 коп. судового збору, сплаченого за апеляційний розгляд справи.
Під час перегляду рішення місцевого суду в апеляційному порядку відповідачем було понесено судові витрати на правничу допомогу. Такі витрати підтверджуються договором про надання правничої допомоги від 06 листопада 2020 року, розрахунковою квитанцією на суму 3000 грн, актом приймання-передачі виконаних робіт, а тому вони підлягають відшкодуванню за рахунок позивача.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 29 жовтня 2020 року в даній справі скасувати.
В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3917 грн 55 коп. судового збору, сплаченого за апеляційний розгляд справи та 3000 грн витрат на правничу допомогу.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і на неї може бути подана касаційна скарга протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий -                                                                В.І. Криворотенко

Судді:                                                                        О.Ю. Кононенко

                                                                        С.С. Ткачук