Справа № 163/820/20 	Головуючий у 1 інстанції: Чишій С. С. 	
Провадження № 22-ц/802/1001/20  Категорія: 39 	  Доповідач: Федонюк  С. Ю.	

ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
       
21 жовтня 2020 року                                                  місто Луцьк
               
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю.,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Луцьку цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Любомльського районного суду Волинської області від 10 серпня 2020 року, 
В С Т А Н О В И В:
У березні 2020 року акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ «КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що відповідач підписав заяву № б/н від 03.03.2017 року, відповідно до якої отримав кредит у розмірі 5000.00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оскільки ОСОБА_1  були порушені зобов`язання умов кредитного договору, у нього станом на 23.12.2019 року виникла заборгованість перед АТ КБ «ПриватБанк» в сумі 33564,48 грн, що складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту – 23479,40 грн,  прострочених відсотків – 1 674,46 гривень,   нарахованих на прострочений кредит відсотків згідно зі ст.625 ЦК України – 6 336,12 гривень,  фіксованого штрафу – 500,00 гривень, процентного штрафу – 1 574,50 гривень.
Враховуючи наведене, банк просив стягнути з ОСОБА_1 33564,48 грн заборгованості за кредитним договором та судові витрати по справі.
Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 10 серпня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, АТ КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просило суд скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, з підстав неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідності висновків суду обставинам справи.
Апеляційна скарга банку мотивована тим, що відповідач, підписавши анкету-заяву, погодився, що дана заява разом з «Умовами та Правилами надання банківських послуг», «Тарифами банку», правилами користування карткою, основними умовами обслуговування складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідач, використовуючи кредитні кошти та частково погашаючи заборгованість за кредитом, підтвердив укладення кредитного договору з банком на відповідних умовах. Відповідачем заперечень щодо розміру заборгованості не надано. Вказує, що оскільки боржником самостійно не вносились кошти на погашення заборгованості за сервісом «Миттєва розстрочка», тому заборгованість, тобто щомісячні списання кредитних коштів, продовжувались до повного розрахунку за товар, в результаті чого заборгованість є більшою, ніж сума встановленого кредитного ліміту. Стверджує, що на підтвердження своїх вимог банком надано належні та допустимі докази, які не були взяті до уваги судом.
Відзиву на апеляційну скаргу не надано.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Частиною 13 статті 7 ЦПК України передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Враховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч. 1- 4 ст. 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
       Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для їх задоволення, а саме з підстав недоведеності та необґрунтованості заявлених банком вимог, ненадання належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, якими обґрунтовано позовні вимоги, що є процесуальним обов`язком позивача.
З такими висновками місцевого суду колегія суддів погоджується, вважає їх обґрунтованими і такими, що узгоджуються з нормами матеріального і процесуального права.
Згідно з частинами першою – п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з позовом, АТ КБ «ПриватБанк» посилалось на те, що між банком та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № б/н від 03.03.2017 року, згідно з яким відповідач отримав кредит у розмірі 5000,00 грн у вигляді встановленого ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складають між ним і банком договір про надання банківських послуг.
Банк стверджує, що надавши відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на визначених умовах та в межах кредитного ліміту, свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі.
Відповідно до поданого банком розрахунку у відповідача виникла заборгованість, яка станом на 23.12.2019 року становить 33 564,48 гривень, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 23479,40 грн, в т.ч. - за поточним тілом кредиту - 0,00 грн, а за простроченим тілом кредиту – 23 479,40 гривень, а також за простроченими відсотками – 1 674,46 гривень, за нарахованими на прострочений кредит відсотками згідно зі ст.625 ЦК України – 6 336,12 гривень, за фіксованим штрафом – 500,00 гривень, за процентним штрафом – 1 574,50 гривень. (а.с. 7-9).
Згідно зі ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов .
Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.
Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підтвердження позовних вимог про стягнення заборгованості з  ОСОБА_1  банк надав суду копію анкети-заяви відповідача, яка не містить жодної інформації щодо дати її підписання, суми кредиту та інших істотних умов, підписану боржником інформаційну довідку про умови кредитування за кредитними картами "Універсальна" та "Універсальна ГОЛД", датовану 26.02.2018 року, копію паспорта ОСОБА_1 , завірену ним 01.11.2011 р., витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», витяг з Умов та правил надання банківських послуг у "ПриватБанку" та розрахунок заборгованості.
Разом з тим, вказані документи не підтверджують умов кредитування та розміру заборгованості за спірним договором.
Як вбачається з матеріалів справи, анкета-заява містить лише анкетні дані відповідача ОСОБА_1 , його контактну інформацію (а.с.10).
Підписана відповідачем 26.02.2018 року, тобто після начебто укладення 03.03.2017 року договору, інформаційна довідка про умови кредитування за кредитними картами "Універсальні" та "Універсальна ГОЛД" (паспорт кредиту) підтверджує лише його ознайомлення із умовами кредитування за цими двома кредитними продуктами. Однак, за яким видом кредитних карток відповідач погодився отримувати банківські послуги, ні інформаційна довідка, ні анкета-заява відомостей не містять, як і не містять даних про отримання відповідачем конкретного розміру кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.
Доводи апеляційної скарги про те, що банк перед укладенням договору про споживчий кредит дотримав вимоги закону щодо інформування споживача про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, на яких відповідач отримав кредит, із посиланням на Паспорт споживчого кредиту, підписаний боржником, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору) до укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.
Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.
Як видно з матеріалів справи, 26.02. 2018 року ОСОБА_1 підписано паспорт споживчого кредиту, відповідно до якого йому була надана інформація про споживчий кредит.
Проте, в тексті паспорта зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятися від інформації, наданої в цьому паспорті, та будуть залежати від проведення кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо. Також вказано, що зазначена в паспорті інформація надана 26.02.2018 року та зберігає чинність та актуальність лише до 13.03. 2018 року (а.с.11-12).
Таким чином, суд не може взяти до уваги доводи апеляційної скарги про те, що паспорт споживчого кредиту, який підписаний особисто відповідачем, складає разом із анкетою-заявою письмовий договір кредиту, в якому визначено його істотні умови, обов"язкові до виконання сторонами. 
В анкеті-заяві процентна ставка також не зазначена. У цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки ( штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Крім того, анкета-заява не містить відомостей про те, що відповідач не лише ознайомився зі змістом Умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ «ПриватБанк», а й отримав ці Умови та правила, з якими він погодився. За відсутності у сторони цих стандартних умов та правил банку, які є невід`ємною частиною договору, оскільки містять його істотні умови, які в анкеті-заяві не викладені, сторона не має можливості свідомо здійснити своє волевиявлення при укладенні договору та дотримуватися його умов, тобто визначити свою поведінку за цими правилами, що є необхідною умовою для вільного волевиявлення особи при укладенні правочину, передбаченого частиною третьою статті 203 ЦК України.
Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг у "ПриватБанку", які не містять підпису позичальника, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Заява-анкета позичальника не містить положень щодо розміру процентів, неустойки. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. (Відповідний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17).
Наданий представником банку до суду першої інстанції розрахунок заборгованості не може у повній мірі підтверджувати наявність боргу, оскільки такий розрахунок не є первинним обліковим документом бухгалтерського обліку.
Разом з тим, дані розрахунки заборгованості є неповними, а тому є неналежними доказами, оскільки у них відображені дані про рух кредитних коштів з 26.02.2018 року по 23.12.2019 року, в той час як договірні правовідносини між сторонами виникли, як стверджує в позовній заяві банк, з 03.03.2017 року на підставі укладеного в цей день договору.
Проте, жодних належних та допустимих доказів укладення 03.03.2017 року кредитного договору між сторонами на отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 5000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок позивачем суду першої інстанції не надано. Борг по тілу кредиту банком нараховано в сумі 23479,40 грн, що значно перевищує зазначений у позові ліміт кредитування.
Разом з тим, на обгрунтування своєї апеляційної скарги банк надав суду апеляційної інстанції довідку про зміну умов кредитування щодо кредитного ліміту та видану відповідачу 26.02.2018 року картку за номером 5168...6368 з кредитним лімітом 5000 грн, де зазначено, що старт карткового рахунку відбувся у день її видачі, а 02.10.2018 року кредитний ліміт знижено до 0,00 грн, а також виписку з рахунку клієнта.
Однак надані додаткові докази не спростовують висновків суду і не підтверджують позовних вимог щодо стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором від 03.03.2017 року, про що просив банк у своїй позовній заяві, оскільки не доводять факт укладення такого договору.
Таким чином, доводи апеляційної скарги позивача не знайшли свого підтвердження та не свідчать про незаконність чи необгрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Суд в даному випадку правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 375, 382,384 ЦПК України, суд
               П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк" залишити без задоволення.
Рішення Любомльського районного суду Волинської області від 10 серпня 2020 року в даній справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 
       Повний текст постанови складено 21 жовтня 2020 року.

Головуючий

Судді