ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                          Головуючий І інстанції: Кунець О.М.
14 грудня 2020 р.	Справа № 480/3498/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Бегунца А.О. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Білюк Д.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, -
В с т а н о в и л а:
           05.06.2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, яким (з урахуванням заяви від 03.07.2020 року) просить визнати протиправною бездіяльність відповідача військової частини НОМЕР_1 (далі – в/ч НОМЕР_1 ) щодо не нарахування та невиплати йому грошової компенсації додаткової оплачуваної щорічної відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби та зобов`язати відповідача здійснити нарахування та виплату означеної грошової компенсації.
          Крім того, позивач фактично просить стягнути з в/ч НОМЕР_1 на свою користь середньомісячне грошове забезпечення за час невиплати цієї грошової компенсації за період з 12.09.2018 року по 01.07.2020 року в сумі 208.636 грн без урахування суми з доходів фізичних осіб та військового збору.
          В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що з 06.12.2015 року має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, відтак має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 днів. Оскільки під час проходження служби, у період часу з 2016 року по 2018 рік, додаткова відпустка йому не надавалася, він при звільненні зі служби має право на отримання її грошової компенсації. У відповідь на звернення з цього приводу відповідач фактично відмовив провести нарахування та виплату грошової компенсації.
          Заперечуючи вимоги адміністративного позову ОСОБА_1 , відповідач зазначає про пропущення позивачем місячного строку звернення до суду із позовом, встановленого ч. 5 ст. 122 КАС України. Зазначає, що у особливий період, що діє в державі з 17.03.2014 року надання військовослужбовцям відпусток, за незначним винятком, припинено. Додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік, передбачена ст.. 16-2 Закону України «Про відпустки» учасникам бойових дій, не відноситься до щорічних відпусток, а тому компенсації при звільненні не підлягає.
          Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 09.07.2020 року адміністративний позов ОСОБА_1 задоволений частково.
          Так, судовим рішенням визнана протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації додаткової оплачуваної щорічної відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2018 рік виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби. Відповідач зобов`язаний здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 означеної грошової компенсації.
          В задоволені інших позовних вимог позивачу відмовлено.
          Судове рішення вмотивовано тим, що при звільненні з військової служби у запас, позивач мав право на отримання грошової компенсації за невикористані ним дні додаткових відпусток, як учасник бойових дій, передбачені п. 12 ч.1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ. На час прийняття  наказу  про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої за 2016-2018 роки.
          З посиланням на висновком, викладеним в постанові Великої Плати Верховного Суду від 21.08.2019 року у зразковій справі № 620/4218/18 (Пз/9901/4/19), суд визнав безпідставними твердження відповідача про те, що з урахуванням дії в Україні особливого періоду та призупинення відповідних прав військовослужбовців щодо додаткових відпусток, позивач не набув відповідного права на отримання грошової компенсації за неотримані додаткові відпустки, оскільки припинення відпустки на час особливого періоду не означає припинення права на відпустку, яке (тобто, право на відпустку) може бути реалізовано у один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати не визначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі, а також по те, що позивачем пропущений строк звернення до адміністративного суду з цим позовом.
Суд відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з відповідача середнього заробітку за час невиплати грошової компенсації за ненадані додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 12.09.2018 року по 01.07.2020 року в сумі 208.636,92 грн. без урахування суми з доходів фізичних осіб та військового збору, оскільки суд вважає, що навіть за умови наявності факту невиплати відповідачем належних позивачеві сум при звільненні, до проведення з позивачем остаточного фактичного розрахунку при звільненні, позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є передчасними, адже до фактичного проведення вказаного розрахунку суд позбавлений можливості достовірно обчислити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а тому не можуть бути задоволені позовні вимоги про стягнення таких сум.
          Не погоджуючись з судовим рішенням, в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати судове рішення в частині, якою судом відмовлено у задоволені вимог адміністративного позову про стягнення з в/ч НОМЕР_1 на його користь середньомісячне грошове забезпечення за час невиплати грошової компенсації за період з 12.09.2018 року по 01.07.2020 року в сумі 208.636,92 грн. без урахування суми з доходів фізичних осіб та військового збору, та прийняти нове судове рішення про задоволені цієї позовної вимоги.
          В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що вимога про стягнення середньої заробітної плати (необхідно розуміти – середнього грошового забезпечення) є похідною до основної вимоги щодо виплати грошової компенсації за недоотриману додаткову щорічну оплачувану відпустку. Судовим рішенням, за наявними у справі документами, підтверджено і встановлено протиправність бездіяльності відповідача щодо несвоєчасної виплати грошової компенсації за ненадані щорічні оплачувані додаткові відпустки.
          Заперечуючи вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , відповідач, окрім іншого, зазначає про відсутність вини в/ч НОМЕР_1 у невиплаті позивачу у день його звільнення грошової компенсації за невикористанні щорічні додаткові оплачувані відпустки. Відповідно до положень чинного законодавства грошова компенсація за невикористану відпустку не входить до грошового забезпечення військовослужбовця і норми КЗпП України не поширюються на відносини між військовими частинами та військовослужбовцями, а норми спеціального законодавства не передбачають такого виду відповідальності адміністрації установи щодо виплат при звільненні.
В апеляційному порядку судове рішення в/ч НОМЕР_1 не оскаржено.
За приписами ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язкової підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308). 
За приписами ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників. 
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши повноту встановлення судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а судове рішення відповідно до положень ст. 316 КАС України слід залишити без змін, з огляду на наступне.
Судом установлено, і встановлені обставини не спростовуються учасниками справи, з 06.12.2015 року позивач ОСОБА_1 має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – учасників бойових дій, у тому числі право на щорічну додаткову оплачувану відпустку тривалістю 14 днів. Під час проходження служби у період часу з 2016 року по 2018 рік додаткова відпустка позивачу не надавалася. При звільненні зі служби відповідачем питання щодо виплати ОСОБА_1 грошової компенсації замість невикористаних додаткових відпусток не вирішено.
У ст. 233 КЗпП України передбачено строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів: працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки (частина перша); у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (частина друга).
Статтею 117 КЗпП України встановлено обов`язок власника або уповноваженого ним органу виплатити працівникові у разі затримки розрахунку при звільненні його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а ст. 237-1 - відшкодувати працівникові завдану моральну шкоду.
За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.
Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.
Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.
Конституційний Суд України у Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 по справі № 1-5/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.
Оскільки, на час звернення позивача ОСОБА_1 до суду з вимогою про стягнення з в/ч НОМЕР_1 на його користь грошової компенсації додаткової оплачуваної щорічної відпустки за період з 2016 року по 2018 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби, виплата означеної грошової компенсації відповідачем в/ч НОМЕР_1 не проведена, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про передчасність такої вимоги.
Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 висновки суду не спростовують.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (ч. 1 ст. 316 КАС України).
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (№ 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).  
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 242-244, 250, 308, 310, 311, 312, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів, - 
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного адміністративного суду від 09 липня 2020 року – без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5  ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	А.О. Бегунц    С.С. Рєзнікова   	
          Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 24 грудня 2020 року.