П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

28 жовтня 2020 р.	м.Одеса	Справа № 815/4305/14	
Головуючий в 1 інстанції: Єфіменко К.С.
                    П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого           судді                     -            Джабурія О.В.
суддів                                          -            Вербицької Н.В.  
                                                   -           Кравченка К.В.    
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року у справі за заявою третьої особи – ОСОБА_2 про виправлення помилки (описки) у виконавчому листі по справі №815/4305/14 за адміністративним позовом інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача ОСББ   «Якір»   про зобов`язання ОСОБА_1 привести у первісний стан об`єкт будівництва за власний рахунок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 ,  -
В С Т А Н О В И В:
25 липня 2014 року інспекція державного архітектурно-будівельного контролю в Одеській області звернулась до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 , за участю третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на боці позивача ОСББ   «Якір2»   про зобов`язання ОСОБА_1 привести у первісний стан об`єкт будівництва за власний рахунок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .  
Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 06.05.2015 року позовні вимоги інспекції ДАБК в Одеській області задоволені повністю, а позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково. Зобов`язано ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , ІК НОМЕР_1 ) привести у первісний стан об`єкт будівництва за власний рахунок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 .  
30.09.2015 року на виконання рішення суду був виданий виконавчий лист.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2019 року у справі №815/4305/14 суд ухвалив - виправити в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 25.08.2015 року помилково допущені описки, зазначивши у резолютивній частині постанови вірну дату видачі технічного паспорту, а саме 17.12.1999 року.
23.03.2020 року ОСОБА_3 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з  заявою про виправлення помилки (описки) у виконавчому листі по справі №815/4305/14. В поданій заяві ОСОБА_4 просив суд видати новий виконавчий лист, яким «Зобов`язати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) привести у первісний стан об`єкт будівництва за власний рахунок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту від 17 грудня 1999 року». Також, просив зазначити у новому виконавчому документі строк його пред`явлення до виконання «18 лютого 2022 року» - три роки, відповідно до ч. 1   статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», з дати набрання законної сили ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року.
Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року заяву третьої особи - ОСОБА_2 від 23.03.2020 року - задоволено. Викладено в наступній редакції текст виконавчого листа по справі №420/4305/14 - «Зобов`язати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) привести у первісний стан об`єкт будівництва за власний рахунок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту від 17 грудня 1999 року».
Встановлено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання «18 лютого 2022 року».
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року в частині задоволення вимог про видачу нового виконавчого листа та встановлення строку пред`явлення виконавчого листа до виконання « 18 лютого 2022 року та постановити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні заяви   ОСОБА_4 ». 
Згідно до вимог ст. 311 КАС України суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

ЗАСТОСУВАННЯ НОРМ ПРАВА

Вимогами ч. 1 ст. 2 КАС України передбачено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційна, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Керуючись положеннями вищевказаних законів, Кодексом та контекстом Конституції України можна зробити висновок, що однією з найважливіших тенденцій розвитку сучасного законодавства України є розширення сфери судового захисту, в тому числі судового контролю за правомірністю і обґрунтованістю рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до   статті   14   Кодексу адміністративного судочинства України,   у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України.
Постанови та ухвали суду в адміністративних справах, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання на всій території України.
Згідно із частино1   статті   255   Кодексу адміністративного судочинства України,   у редакції чинній на час виникнення спірних відносин, постанова або ухвала суду, яка набрала законної сили, є обов`язковою для осіб, які беруть участь у справі, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України.
Відповідно до ч. 1, 3   ст. 374 КАС   України, суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд розглядає заяву в десятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням стягувача та боржника і постановляє ухвалу. Неявка стягувача і боржника не є перешкодою для розгляду заяви. До розгляду заяви суд має право своєю ухвалою зупинити виконання за виконавчим документом або заборонити приймати виконавчий документ до виконання.
Відповідно до   ст.   1 Закону України «Про виконавче провадження»    виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені    Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього    Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього    Закону    підлягають примусовому виконанню.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст.   3 Закону України «Про виконавче провадження»   підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.
Статтею   4 Закону України «Про виконавче провадження»    визначено вимоги до виконавчого документа.
Так, відповідно до ч. 1   ст.   4 вказаного Закону у виконавчому документі зазначаються: дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); строк пред`явлення рішення до виконання.
Так, ОСОБА_4 заяві щодо виправлення описки у виконавчому листі зазначив, що суд апеляційної інстанції при прийнятті рішення в резолютивній частині допустив технічну описку в даті виготовлення технічного паспорту, а саме замість « 17.12.1999 року» зазначив « 05.12.1999 року».
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2019 року у справі № 815/4305/14 суд виправив в постанові Одеського апеляційного адміністративного суду від 25 серпня 2015 року помилково допущені описки, зазначивши  у резолютивній частині постанови вірну дату видачі технічного паспорту  - 17.12.1999 року.
27 лютого 2019 року ОСОБА_4 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з заявою про видачу виконавчого документу з урахуванням внесених ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду виправлень. 
На зазначену заяву, заявнику був виданий старий оригінал виконавчого листа.
07 березня 2019 року   ОСОБА_4 звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з заявою про видачу нового виконавчого документу, в якій просив суд врахувати виправлення та зазначити в новому виконавчому листі : «Зобов`язати ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) привести у первісний стан об`єкт будівництва за власний рахунок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , згідно технічного паспорту від 17 грудня 1999 року. 
Листом від 12.03.2019 року ОСОБА_4 було відмовлено у видачі нового виконавчого листа з тих  підстав, що відповідно до ч. 1 ст.258 КАС України (в редакції до змін 15.12.2017 року) та пункту 6.2.1 Інструкції  з діловодства в адміністративних судах України може бути виданий один тільки виконавчий лист, який вже виданий за заявою 30.09.2015 року. 
Так, статтею 372 КАС України передбачено, що у разі необхідності спосіб, строки і порядок виконання можуть бути визначені у самому судовому рішенні. Так само на відповідних суб`єктів владних повноважень можуть бути покладені обов`язки щодо забезпечення виконання рішення.
Судове рішення може бути виконано в добровільному, або в примусовому порядку.   Примусове виконання рішень суду в Україні покладається на органи державної виконавчої служби та у передбачених законом випадках - на приватних виконавців. Обмеження щодо можливості виконання приватним виконавцем певних категорій рішень встановлено статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої приватний виконавець, серед іншого, не може здійснювати примусове виконання рішень за якими боржником є держава, державні органи, Національний банк України, органи місцевого самоврядування, їх посадові особи, державні та комунальні підприємства, установи, організації, юридичні особи, частка держави у статутному капіталі яких перевищує 25 відсотків, та/або які фінансуються виключно за кошти державного або місцевого бюджету.   
Виконання судового рішення здійснюється на підставі виконавчого листа, виданого судом, який розглядав справу як суд першої інстанції. Виконавчий лист, а у випадках, встановлених КАС України, - ухвала суду є виконавчими документами. Виконавчий лист, ухвала мають відповідати вимогам до виконавчого документа. Такі вимоги встановлені статтею 4 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до Перехідних положень КАС України до дня початку функціонування Єдиного державного реєстру виконавчих документів оформлення і видача виконавчих документів здійснюється в паперовій формі судом, який ухвалив відповідне рішення.
Якщо судове рішення прийнято на користь декількох позивачів або проти декількох відповідачів, або якщо виконання повинно бути проведено в різних місцях чи рішенням передбачено вчинення кількох дій, видаються декілька виконавчих документів, у яких зазначаються один стягувач та один боржник, а також визначається, в якій частині необхідно виконати судове рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним (ч. 5 ст.373 КАС України).
Відповідно до Інструкції з діловодства в адміністративних судах України виконавчий лист видається за заявою осіб, на користь яких ухвалено судове рішення, або їхніх представників після набрання судовим рішенням законної сили, а у справах, за якими рішення підлягає негайному виконанню, - у день ухвалення судового рішення. Виконавчий лист видається особисто стягувачу або його представникові, який на заяві про видачу виконавчого листа ставить свій підпис.
У разі втрати виконавчого документа суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, незалежно від того, суд якої інстанції видав виконавчий документ, може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Про видачу дубліката виконавчого документа постановляється ухвала у десятиденний строк із дня надходження заяви. За видачу стягувачу дубліката виконавчого документа справляється судовий збір у розмірі 0,03 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Ухвала про видачу чи відмову у видачі дубліката виконавчого документа може бути оскаржена в апеляційному та касаційному порядку.
Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання визначені статтею 12   Закону України «Про виконавче провадження». Вказаною статтею закону встановлено, що виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Такий строк встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Виконавчий документ про стягнення періодичних платежів у справах про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок каліцтва чи іншого ушкодження здоров`я, втрати годувальника тощо може бути пред`явлено до виконання протягом усього періоду, на який присуджені платежі.
Стягувачам, які пропустили строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено. Заява про поновлення пропущеного строку подається до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції.
Задовольняючи заяву ОСОБА_4 суд посилаючись на положення ст. 374 КАС України, виправив технічну описку та разом з цим визначив у документі новий строк пред`явлення виконавчого документу до виконання.  
Суд апеляційної інстанції зазначає, що Європейський суд з прав людини, в своєму рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого   статтею   6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43). Неможливість особою домогтися виконання судового рішення, винесеного на її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого   статті   1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основних свобод.
Конституційним Судом України у своєму рішенні № 18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року, зазначено, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.
Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 вказав, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.
Колегія суддів наголошує, що виконавче провадження визначається як завершальна стадія судового провадження, що узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини за   статтею   6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Гарантоване особі у   статті   6 Конвенції право на справедливий суд розповсюджує дію і на стадію виконання судового рішення. У своїй прецедентній практиці Європейський суд з прав людини нагадує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї із сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинно розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні   статті   6 Конвенції. («Іммобільяре Саффі» проти Італії», заява 22774/93, 28.07.1999, § 63; «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, § 40). У рішенні «Юрій Миколайович Іванов проти України» (заява 40450/04, п. 46) Європейський суд з прав людини зазначив: «…що від особи, яка домоглася винесення остаточного судового рішення проти держави, не можна вимагати ініціювання окремого провадження з його примусового виконання (див. рішення у справі «Метаксас проти Греції» (Metaxas v. Greece), N 8415/02, п.19, від 27 травня 2004 року; та у справі «Лізанец проти України» (Lizanets v. Ukraine), N 6725/03, п. 43, від 31 травня 2007 року). У таких справах відповідний державний орган, який було належним чином поінформовано про таке судове рішення, повинен вжити всіх необхідних заходів для його дотримання або передати його іншому компетентному органу для виконання. У п. 48 цього рішення Європейський Суд з прав людини зробив висновок, що заявникові не можна було дорікати за неподання до державної виконавчої служби заяви чи виконавчого листа для відкриття виконавчого провадження. І далі, у п. 54 звернув увагу, що держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влазадовольнити.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, виконання судових рішень розглядається як невід`ємна частина судового розгляду в розумінні   статті   6 Конвенції. Невиконання судових рішень негативно впливає на авторитет судової влади, оскільки в цьому разі не досягається кінцева мета правосуддя. Це призводить до ситуації, несумісної з принципом верховенства права.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що зазначені позивачем обставини є поважними причинами пропуску ним строку пред`явлення виконавчого листа у даній справі до виконання.
За таких обставин, колегія суддів вважає обґрунтованими  посилання апелянта на те, що виявлені помилки у виконавчому листі призвели до тривалого невиконання судового рішення.  
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку про те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права, повно і всебічно з`ясовані обставини в адміністративній справі з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують з наведених вище підстав.
Відповідно до ч.1-3 ст.242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
За таких обставин колегія суддів вважає наведені висновки суду першої інстанції правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 2, 7, 8, 9, 10, 73, 74, 77 КАС України та не приймає доводи, наведені в апеляційній скарзі про те, що рішення підлягає скасуванню.
Відповідно до вимог ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Отже, в адміністративному процесі, як виняток із загального правила, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень встановлена презумпція його винуватості. Презумпція винуватості покладає на суб`єкта владних повноважень обов`язок аргументовано, посилаючись на докази, довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності та спростувати твердження позивача про порушення його прав, свобод чи інтересів. 
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 308; 311; 315; 316; 321; 322; 325 КАС України, суд апеляційної інстанції, – 
ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 02 квітня 2020 року - без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення з підстав, передбачених статтею 328 КАС України.

Головуючий суддя 	 	Джабурія О.В.	
Судді	    	Вербицька Н.В.  Кравченко К.В.