Постанова
Іменем України
30 листопада 2020 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/12629/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
 
розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 ,
 
на рішення Солом`янського районного суду м. Києва
 
в складі судді Коробенка С.В.
 
від 21 липня 2020 року
 
у справі №760/6517/19 Солом`янського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_3 
 
до ОСОБА_1 
 
про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою,
 
                                                В С Т А Н О В И В: 
 
04 березня 2019 року ОСОБА_3 звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Позов ОСОБА_3 мотивувала тим, що згідно ордеру від 13.09.1989, виданого на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Києва від 11.09.1989, квартира АДРЕСА_1 була надана у користування на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_4 (бабуся позивача, мати відповідача) та відповідачу у справі ОСОБА_1 
13 липня 1995 року в квартирі зареєстрував своє місце проживання батько позивачки та рідний брат відповідача - ОСОБА_5 . В подальшому, а саме 31.08.2018                ОСОБА_5 зареєстрував у спірній квартирі свою неповнолітню доньку ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . У зв`язку зі смертю ОСОБА_5 останнього 05.11.2018 знято з реєстрації у спірній квартирі. На даний момент в квартирі зареєстрованими значаться ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .
Зазначила, що ОСОБА_1 з 2007 року в квартирі не проживає і навіть не з`являвся у ній з того часу, оскільки впродовж багатьох років проживає в Німеччині. Факт не проживання ОСОБА_1 у квартирі підтверджується актом ЖЕД Солом`янського району №905 від 20.07.2018. На думку позивачки, тривала відсутність відповідача в квартирі не пов`язана з наявністю в останнього будь-яких поважних причин.
Також зазначила, що комунальні платежі на утримання квартири нараховуються на всіх зареєстрованих осіб, однак відповідач не приймає участі в оплаті комунальних платежів.
Вважала, що за даних обставин наявні всі підстави для визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою.
Відповідач позов не визнав та подав до суду відзив на позовну заяву.
В обґрунтування відзиву посилався на те, що позивачка, стверджуючи про несплату відповідачем комунальних послуг за квартиру, не надала належних доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 не приймав участі в оплаті комунальних платежів, утриманні квартирі.
Зазначав, що до 31.08.2018 ОСОБА_3 була зареєстрована та фактично проживала за адресою реєстрації своєї матері ОСОБА_6 , а саме: АДРЕСА_2 , а за декілька місяців до повноліття вирішила змінити адресу реєстрації. Наймачем спірної квартири одноособово являється ОСОБА_1 , тоді як  ОСОБА_3 не являється членом сім`ї наймача ОСОБА_1 , ніколи з ним не проживала, не вела спільного господарства, а відтак на неї не розповсюджуються положення ст. 64 ЖК Української РСР. 
Вважав, що за таких обставин, не відповідають дійсності посилання в позовній заяві на те, що батько позивачки ОСОБА_5 зареєстрував ОСОБА_3 в квартирі на підставі ст. 65 ЖК Української РСР, так як останню було зареєстровано як неповнолітню дитину за місцем реєстрації одного з батьків. Оскільки ОСОБА_3 не являлася членом сім`ї наймача, вважав, що вона і не набула право на звернення до суду з даним позовом, її права та інтереси не порушено.
Вказав, що за місцем реєстрації ОСОБА_1 був відсутній за наявності поважної причини, оскільки займався відновленням документів, необхідних для повернення додому з Німеччини, так як має намір проживати у спірній квартирі. В свою чергу позивачка не надала жодних доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації без поважної причини.
За наведених обставин просив відмовити у задоволенні позовних вимог.
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року позов задоволено та визнано ОСОБА_1 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 .
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_2 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, без повного з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
 
Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, не проаналізував доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, та не надав правової оцінки доказам, наданих відповідачем.
 
Судом не враховано, що в позовній заяві ОСОБА_3 не зазначила, які саме її права та інтереси порушено, не обґрунтувала вимоги у відповідності до норм чинного законодавства. Зокрема, поза увагою суду залишилася та обставина, що спірна квартира  не приватизована, позивачка не є власником квартири, а тому її права та інтереси, визначені ЦК України, як власника, не порушені. Не приватизована квартира належить державі, а наймачі є лише користувачами житла і орган місцевого самоврядування може позбавити наймачів права на проживання та користування житлом.
 
Зазначив, що в ордері на спірне жиле приміщення від 13.09.1989 позивачка не вказана, ніколи фактично в квартирі не проживала, що підтвердили свідки, допитані в судовому засіданні, не вела спільне господарство з наймачами квартири: ОСОБА_4 та                   ОСОБА_1 , а отже не є ні користувачем житла, ні членом сім`ї наймача. Додав, що дані обставини були зазначені у відзиві на позовну заяву, які безпідставно не взято до уваги судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення.
 
Встановлені судом обставини, що позивачка зареєстрована у спірній квартирі з 23.12.2000, суперечать доказам, які містяться у справі, оскільки згідно довідки про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі з 31.08.2018.
 
Судом безпідставно не взято до уваги доводи відповідача щодо поважних причин неможливості проживання у спірній квартирі протягом тривалого періоду, як то відновлення в Німеччині вкрадених документів для повернення додому. Обставини щодо неможливості відповідача повернутися в Україну через втрату документів підтвердили свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , проте суд не відобразив в рішенні суд покази свідків в цій частині. Вважав, що висновок суду про відсутність доказів вжиття заходів спрямованих на відновлення документів є такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.
 
Суд дійшов помилкового висновку щодо ненадання відповідачем коштів на сплату комунальних послуг, оскільки факт надсилання коштів підтверджується виписками з банку про перерахування на ім`я ОСОБА_5 грошових коштів. А позивачка не заперечувала факту перерахунку коштів та не спростувала того, що ОСОБА_5 таких коштів не отримував. Також не надала суду доказів особистої сплати комунальних послуг.
 
Суд також дійшов помилкового висновку, що відповідачу не чинилися перешкоди у користуванні квартирою. Зазначив, що конфлікт щодо користування квартирою виник ще до звернення ОСОБА_3 до суду з даним позовом. Позивачка умисно не передавала уповноваженому представнику ОСОБА_1 ключі від квартири. Не реагує на звернення та умисно утримує ордер на спірну квартиру, чим перешкоджає відповідачу вчиняти дії, пов`язані з утриманням квартири, зокрема щодо переоформлення особового рахунку та сплату комунальних послуг.
 
За наведених обставин просив скасувати рішення Солом`янського районного суду              м. Києва від 21 липня 2020 року та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
 
Позивач своїм правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
 
За приписами ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Спір у даній справі немайновий та не належить до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, а відтак розглядається апеляційним судом у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.
Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, що заявлялися у суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що на підставі рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів м. Києва від 11.09.1989, 13 вересня 1989 року громадянці                ОСОБА_4 був виданий ордер №6460 на право зайняття квартири АДРЕСА_1 . Ордер видано на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_4 та син                 ОСОБА_1 (а.с. 9).
13 липня 1995 року в квартирі зареєстрував своє місце проживання ОСОБА_5 (батько позивачки).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла (а.с. 12).
31 серпня 2018 року ОСОБА_5 на підставі ст. 65 ЖК Української РСР зареєстрував свою неповнолітню доньку ОСОБА_3 .
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер (а.с. 13).
Згідно Витягу №34617307 від 02.11.2018 з Реєстру  територіальної громади міста Киева про зареєстрованих/знятих з реєстрації осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_3 , за період з 11.10.2018 по 02.11.2018, у квартирі зареєстровані ОСОБА_1 (дата реєстрації: 03.02.1994), ОСОБА_5 (дата реєстрації: 13.07.1995), ОСОБА_3 (дата реєстрації: 31.08.2018) (а.с. 10).
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач понад шість місяців без поважних причин не користувався спірною квартирою, а тому наявні правові підстави для задоволення позову.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції та вважає його неправильним з наступних підстав.
Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.
Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі та в порядку, передбачених законом.
Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом.
Житлове законодавство не встановлює вичерпного переліку таких поважних причин у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням  фактичних обставин справи та правил статті 89 ЦПК України щодо оцінки доказів.
Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.
Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.
Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.
При цьому, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог.
Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що вона з 31.08.2018 зареєстрована у квартирі АДРЕСА_1 , а фактично проживає в квартирі від народження. В свою чергу, відповідач, який також зареєстрований у квартирі, не проживає в ній понад 6 місяців, а саме з 2007 року, жодного разу в квартирі не з'являвся через те, що вже багато років постійно мешкає у Німеччині. 
Дійсно, як вже зазначалось вище, ОСОБА_3 з 31.08.2018 зареєстрована у спірній квартирі, що підтверджується Витягом від 02.11.2018 з Реєстру територіальної громади             м. Києва зареєстрованих осіб від (а.с. 10).
Оскільки належними доказами у справі підтверджується факт реєстрації місця проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі з 31.08.2018, колегія суддів вважає погоджується з доводами апеляційної скарги щодо невірного зазначення судом в мотивувальній частині рішення про реєстрацію позивачки у спірній квартирі з 23.12.2000.
За приписами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
 
З наведеного слідує, що оскільки позивач зареєстрована в квартирі з 31.08.2018, то на неї покладено обов'язок надати докази порушення відповідачем її права користування спірною квартирою саме з 31.08.2018 та зазначити яке право порушено.
 
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 2 статті 76 ЦПК України ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
 
Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
 
Положеннями ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
 
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог ОСОБА_3 до позовної заяви долучила  Акт від 20.07.2018, складений ЖЕД Солом`янського району №905, згідно якого ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , не проживає з 2007 року (а.с. 11).
 
Колегія суддів не приймає до уваги даний Акт, оскільки він складений 20.07.2018, а право користування квартирою, за захистом якого звернулася позивачка, виникло 31.08.2018, тобто даний доказ не доводить факту не проживання відповідача у спірній квартирі. 
В матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують факт не проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі з 31.08.2018 без поважних причин.
Ураховуючи наведені обставини та положення закону, колегія суддів приходить до висновку, що позивачкою не доведено належними доказами факт не проживання без поважних причин відповідача у спірній квартирі з 31.08.2018. Крім того, позивачем не доведено обставин порушення її права користування даною квартирою. 
 
Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що відповідач не приймає участі в витратах на утримання квартири. Однак, належним способом захисту порушеного права, у разі відмови відповідача компенсувати позивачу витрати на житлово-комунальні послуги, належним способом захисту є стягнення заборгованості.
 
З огляду на викладене, не мають правового значення доводи позивачки, викладені у позовній заяві, що вона фактично проживає у спірній квартирі від народження.
 
Також, посилання позивачки на сплату комунальних послуг за зареєстрованих у спірній квартирі осіб, зокрема за ОСОБА_1 , не є підставою згідно зі статями 71, 72 ЖК Української РСР для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, тому що не свідчать про втрату інтересу відповідача до спірного житла.
 
Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 не втратив інтерес до квартири, зокрема звертався до комунального центру для переоформлення особових рахунків для оплати за житлово-комунальні послуги (а.с. 45).
 
З матеріалів справи також вбачається, що відповідач, діючи через свого представника ОСОБА_2 неодноразово звертався до позивачки з проханням про повернення йому документів, які знаходяться в спірній квартирі, а саме: паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_1 , військовий квиток ОСОБА_1 , свідоцтво про народження                   ОСОБА_1 , ордер на житлове приміщення - спірну квартиру, виданий 13.09.1989, комплект ключів від квартири (а.с. 46, 47). 
 
Факт наявності у позивача оригіналів вищевказаних документів підтверджується тим, що останньою до позовної заяви долучено копії паспорта та військового квитка на ім'я ОСОБА_1 (а.с. 7, 8).
 
Отже, належні та допустимі докази на підтвердження не проживання без поважних причин  ОСОБА_1 більше шести місяців, відсутні.
 
Крім того, за загальним правилом захисту підлягає порушене, не визнане, оспорюване право або інтерес.
 
Оскільки позивачкою з дня набуття права користування спірною квартирою (31.08.2018) не доведено належними та допустимими доказами факт порушеного права користування квартирою, не підлягають дослідженню обставини поважних причин не проживання ОСОБА_1 . 
 
За обставин, коли захисту підлягає порушене право, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.
Враховуючи те, що суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, порушив норми процесуального права, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову.
 
Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
 
З матеріалів справи вбачається, що за подання апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатив судовий збір в сумі 1 152,60 грн, тобто в розмірі визначеному Законом України "Про судовий збір" (а.с. 95, 111). 
 
Таким чином, з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1 152,60 грн.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , - задовольнити.
 
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 липня 2020 року - скасувати.
 
В задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право користування квартирою, - відмовити.
 
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 1 152 (одна тисяча сто п'ятдесят дві) грн 60 коп.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.

Головуючий                                                                                                     О.Ф. Мазурик 
 
Судді                                                                                                                  В.А. Кравець
 
                                                                                                                            Л.Д. Махлай