ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1396/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Лобан Д.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 грудня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді          Оксененка О.М.,
суддів:          Лічевецького І.О.,
 Мельничука В.П.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інгресс» до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області, про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інгресс» звернулось до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області, в якому просило:
-          визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.02.2020 № 00000680500 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 301606 грн, в т.ч. за податковими зобов`язаннями - 241285 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 60321 грн;
-          визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення від 27.02.2020 № 00000690500 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 303103 грн.
Позов обґрунтовано тим, що висновки контролюючого органу про порушення позивачем вимог податкового законодавства є безпідставними та ґрунтуються виключно на припущеннях, натомість у позивача наявні всі первинні документи, які підтверджують правомірність формування даних податкового обліку та здійснення господарських операцій із контрагентом-постачальником ТОВ «Кобі Інтегратор», а тому прийняті податкові повідомлення-рішення на підставі хибних висновків відповідача підлягають скасуванню.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року позовні вимоги задоволено.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 27.02.2020 № 00000680500 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 301606 грн, в т.ч. за податковими зобов`язаннями - 241285,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями - 60321 грн.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Чернігівській області від 27.02.2020 № 00000690500 про зменшення розміру від`ємного значення суми податку на додану вартість із вироблених в Україні товарів (робіт, послуг) в розмірі 303103 грн.
Відповідач, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог - відмовити.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що контрагент позивача не мав реальної можливості здійснювати такий вид та обсяг господарських операцій, що було встановлено під час проведеної перевірки.
Як зазначає апелянт, ТОВ «Кобі Інтегратор» здійснило постачання товару позивачу за відсутності реального (законного) джерела походження товару по ланцюгу постачання, та було з`ясовано документальне оформлення господарської операції за відсутності факту її реального оформлення.
На думку податкового органу, у ТОВ «Кобі Інтегратор» відсутні матеріальні та трудові ресурси, будь-яка інформація про складські приміщення, наявність автомобільного та іншого транспорту, а також устаткування для здійснення господарської діяльності.
У відзиві на апеляційну скаргу позивачем зазначено, що висновки акту перевірки базуються на припущеннях і не враховують докази та відомості щодо господарської діяльності ТОВ «Інгресс».
На підтвердження виконання умов договорів з ТОВ «Кобі Інтегратор» податковому органу окрім самих договорів було надано первинні документи, які підтверджують реальність господарських правовідносин та такі документи не було визнано недійсними у встановленому законодавством порядку.
З огляду на вказане, позивач вважає, що укладені з ТОВ «Кобі Інтегратор» договори мали на меті настання реальних правових наслідків, що свідчить про відсутність буд-яких порушень норм Податкового кодексу України.
Згідно п.3 частини першої ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України суд може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) також у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
З огляду на викладене, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Інгресс» зареєстроване у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань 01.04.1998, номер запису: 10641050001000109 та взято на облік у податковому органі 16.04.1998 та перебуває на обліку в Головному управління ДПС у Чернігівській області.
Контролюючим органом за результатами проведення документальної позапланової виїзної перевірки ТОВ «Інгресс» щодо правомірності формування податкової звітності з податку на додану вартість по взаємовідносинам з ТОВ «Кобі Інтегратор» за вересень та листопад 2018 року був складений акт перевірки від 30.01.2020 №117/05/24840928, яким встановлено в порушення п. 44.1 ст. 44, п. 185.1 ст. 185, п. 198.1, п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1, п. 200.4 ст. 200, п. 201.1 ст. 201 Податкового Кодексу України, а саме позивачема завищено податковий кредит з податку на додану вартість за вересень та листопад 2018 року на загальну суму 281 742 грн в результаті документального оформлення взаємовідносин з ТОВ «Кобі Інтегратор», які не підтверджені первинними документами.
На підставі вказаних висновків акту перевірки податковим органом прийняті за податкові повідомлення рішення від 27.02.2020 № 00000680500 та №00000690500.
Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з цим позовом до суду.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки подані позивачем первинні документи бухгалтерського та податкового обліку підтверджують факт виконання операцій між позивачем та його контрагентом, та вказане свідчить про підтвердження спірних господарських операцій та правомірність їх відображення у податковому обліку, відтак наявні підстави для задоволення позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з наведеними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.
У силу вимог частини другої ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правовідносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема: визначають вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства, регулює Податковий кодекс України.
За пп. 14.1.27 п. 14.1 статті 14 ПК України, витрати - це сума будь-яких витрат платника податку у грошовій, матеріальній або нематеріальній формах, здійснюваних для провадження господарської діяльності платника податку, в результаті яких відбувається зменшення економічних вигод у вигляді вибуття активів або збільшення зобов`язань, внаслідок чого відбувається зменшення власного капіталу (крім змін капіталу за рахунок його вилучення або розподілу власником).
Підпунктом 138.1.1 пункту 138.1 статті 138 Податкового кодексу України передбачено, що витрати операційної діяльності включають собівартість реалізованих товарів, виконаних робіт, наданих послуг та інші витрати беруться для визначення об`єкта оподаткування з урахуванням пунктів 138.2, 138.11 цієї статті, пунктів 140.2-140.5 статті 140, статей 142 і 143 та інших статей цього Кодексу, які прямо визначають особливості формування витрат платника податку.
Згідно п. 138.2 статті 138 Податкового кодексу України витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.
Відповідно до пп. 139.1.9 п. 139.1 статті 139 Податкового кодексу України не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.
У силу вимог пп.14.1.181 п. 14.1 статті 14 ПК України - податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного періоду.
Підпунктом «а» п. 198.1, п.198.2, п.198.3 статті 198 ПК України закріплено право на віднесення сум податку до податкового кредиту у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг.
Датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.
Податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг, але не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу, та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою п. 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду, зокрема, у зв`язку з придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.
Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Згідно п. 198.6 статті 198 ПК України не підлягають включенню до складу податкового кредиту суми сплаченого (нарахованого) податку у зв`язку з придбанням товарів (послуг), не підтверджені податковими накладними чи митними деклараціями (іншими подібними документами згідно з п.201.11 ст.201 Кодексу). У разі коли на момент перевірки платника податку органом державної податкової служби суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим підпунктом документами, платник податку несе відповідальність у вигляді фінансових санкцій, установлених законодавством, нарахованих на суму податкового кредиту, не підтверджену зазначеними цим підпунктом документами.
У силу вимог п. 201.1 статті 201 ПК України платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: а) у паперовому вигляді; б) в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних. У такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов`язковим.
Відповідно до п. 201.10 статті 201 ПК України - податкова накладна видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.
Законом України «Про бухгалтерський обік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій.
Відповідно до статті 1 вказаного Закону - первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Згідно зі статтею 9 вказаного Закону - підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Таким чином, для підтвердження включення до складу податкового кредиту сум сплаченого податку на додану вартість у складі ціни за придбаний товар (роботи, послуги), необхідні первинні документи (податкові накладні), оформлені відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерській облік та фінансову звітність в Україні».
При цьому, будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів лише в разі фактичного здійснення господарської операції. Якщо ж фактичне здійснення господарської операції відсутнє, відповідні документа не можуть вважатися первинними документами для цілей ведення податкового обліку навіть за наявності всіх формальних реквізитів таких документів, що передбачені законодавством.
Таким чином, оскільки наслідки в податковому обліку платника створюють лише реально вчинені господарські операції, які пов`язані з рухом активів, зміною зобов`язань чи власного капіталу платника податку, а також відповідають змісту й обсягу, відображеному в укладених платником податку договорах та складених на їх підставі первинних документах, тому у разі якщо певна господарська операція не здійснювалась, визначення податкового кредиту було б безпідставним і сума ПДВ не підлягала би відшкодуванню з бюджету, незважаючи на наявність у платника податку (позивача у справі) податкової накладної, а також доказів сплати постачальнику сум ПДВ у складі вартості товару.
Як свідчать матеріали справи, у перевіряємому періоді позивач мав господарські взаємовідносини з ТОВ «Кобі Інтегратор».
Так, між ТОВ «Інгресс» (Покупець) та ТОВ «Кобі Інтегратор» (Постачальник) був укладений договір поставки товару від 01.03.2018 №01032018/1, відповідно умов якого постачальник зобов`язується передати покупцю у власність Товар, а Покупець зобов`язується прийняти цей Товар за здійснити оплату за нього Постачальнику на умовах цього Договору.
На підтвердження виконання умов зазначено договору поставки товару податковому органу були надані:
- виписані протягом вересня, листопада 2018 року ТОВ «Кобі Інтегратор» для позивача видаткові накладні від 07.09.2018 РН-816015, від 25.09.2018 РН-816032, від 31.10.2018 РН-816067, від 09.11.2018 РН-816094, від 16.11.2018 РН-816095, від 25.11.2018 РН-816130, від 30.11.2018 РН-816134, від 30.11.2018 РН-816163 та зареєстровані податкові накладні від 07.09.2018 № 19, від 25.09.2018 № 46, від 05.11.2018 № 59, від 09.11.2018 № 58, від 16.11.2018 № 73, від 25.11.2018 № 83, від 30.11.2018 № 95, від 30.11.2018 № 101 на загальну суму 951 120,00 грн, вт. ч. ПДВ - 158 520,00 грн;
- сертифікати відповідності на відеореєстратори та відеокамери терміном дії з 22.08.2018 по 21.08.2019;
- платіжні доручення від 07.09.2018 №713, від 04.10.2018 №771, від 05.11.2018 №851, від 26.11.2018 № 931, від 29.11.2018 № 943, від 29.11.2018 № 945, від 04.12.2018 № 955, від 14.12.2018 № 1000, за якими ТОВ «Інгресс» перерахувало ТОВ «Кобі Інтегратор» грошові кошти в сумі 754 948,50 грн, в т.ч. ПДВ - 125 824,75 грн.
Таким чином, дослідивши рух активів, наявність господарської мети при вчиненні позивачем угод з вищезазначеними контрагентами, судом першої інстанції вірно відзначено, що усі наявні у матеріалах справи документи дають змогу визначити, які саме роботи виконувалися, за якою ціною, між якими контрагентами та надано належні докази використання робіт у власній господарській діяльності позивача та їх обліку.
Співставлення змісту первинних документів та доказів підтвердження здійснення господарських операцій вказує на те, що позивач здійснював замовлення товару у ТОВ «Кобі Інтегратор» для провадження своєї господарської діяльності; спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.
Крім того, вказані первинні документи оформлені належним чином, містять необхідні реквізити, повністю відображають зміст господарських операцій і не мають недоліків, які б свідчили про їх невідповідність вимогам до первинних документів.
У свою чергу, посилання відповідача на те, що у видаткових накладних не зазначено номеру та дати довіреності колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі накладні виписані ТОВ «Кобі Інтегратор» для позивача саме директорами товариств, підписи яких можна ідентифікувати з самим договором поставки товару від 01.03.2018 №01032018/1, які є уповноваженими особами сторін та діють без довіреності.
Зазначені видаткові накладні скріплені печатками вказаних суб`єктів господарювання та мають усі необхідні реквізити первинних документів, що дозволяє ідентифікувати учасників цих операцій та встановити факт поставки товарів.
Щодо доводів апелянта про ненадання платником податків сертифікатів якості виробника (посвідчення про якість), то як вірно відзначено судом першої інстанції, що сертифікати якості не є документами первинного бухгалтерського або податкового обліку, що фіксують рух активів, а тому навіть їх відсутність не має вирішального значення для встановлення фактичного руху активів у процесі виконання поставок.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № К/9901/49632/18.
При цьому, у матеріалах справи наявні сертифікати відповідності на відеореєстратори та відеокамери терміном дії з 22.08.2018 по 21.08.2019, які зареєстровані в реєстрі органу з оцінки відповідності «Міжнародні стандарти та системи», які є дійсними на момент здійснення господарських операцій.
Твердження апелянта щодо відсутності товарно-транспортних накладних, які б підтверджували транспортування товару зазначеного у видаткових накладних ТОВ «Інгресс» товару колегія суддів не приймає до уваги, з огляду на наступне.
Так, товарно-транспортні накладні в операціях з поставки товару не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей, тому, за наявності документів, що підтверджують фактичне отримання товару і його використання у власній господарській діяльності, неподання такого документа, як товарно-транспортна накладна, не може свідчити про відсутність реальних господарських операцій, а відтак, і не може бути єдиною підставою для позбавлення платника податку права на отримання податкового кредиту з податку на додану вартість.
Крім того, певні дефекти в оформленні документів (зокрема відсутність окремих реквізитів або помилки при їх заповненні) не позбавляють можливості ідентифікувати господарську операцію, обсяг товару, його вартість, тощо, і не повинні розглядатися як підстави для позбавлення платника податків права на формування податкового кредиту у разі реального здійснених господарських операцій.
У той же час, документи на перевезення товарно - матеріальних цінностей не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі - продажу чи поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, натомість факт передання товару позивачеві та, відповідно, набуття права власності на нього, підтверджується видатковими накладними, які наявні в матеріалах справи.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 804/7153/15.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи між ТОВ «Інгресс» (Замовник) та ТОВ «Кобі Інтегратор» (Генпідрядником) укладено договори на виконання підрядних робіт (монтажні роботи) від 05.03.2018 №01/03, від 05.03.2018 №02/03, від 05.03.2018 №03/03, від 05.03.2018 №04/03, від 05.03.2018 №05/03, від 05.03.2018 №06/03, від 05.03.2018 № 07/03, від 05.03.2018 № 08/03.
У відповідності до п. 1.1 вищезазначених договорів Генпідрядник зобов`язується з власних матеріалів, своїми засобами та на свій ризик, у передбачений Договорами строк, виконати монтажні роботи: будівництво системи відеоспостереження на перехресті вул. Леоніда Пашина та вул. Гагаріна в м. Чернігів, на перехресті вул. Любецька та вул. Ріпкинська в м. Чернігів, на перехресті вул. Івана Мазепи та вул. Толстого в м. Чернігів, на перехресті вул. Рокосовського та вул. Шевченка в м. Чернігів, на перехресті вул. Незалежності та вул. Громадська в м. Чернігів, на перехресті вул. Толстого та вул. Лісковицька в м. Чернігів, на перехресті вул. Рокосовського та вул. 1 Травня в м.Чернігів, на перехресті вул. Елеваторна та вул. Трудова в м. Чернігів, відповідно до затвердженої проектно-кошторисної документації, а Замовник - прийняти і оплатити вказані роботи, у порядку визначеному Договорами та чинним законодавством України.
На підтвердження виконання умов зазначених договорів на виконання підрядних робіт (монтажні роботи) податковому органу, окрім самих договорів, були надані:
- виписані Генпідрядником ТОВ «Кобі Інтегратор» для Замовника ТОВ «Інгресс» довідки про вартість виконаних будівельних робіт і витрат (за формою КБ-3), акти приймання виконаних будівельних робіт (за формою КБ-2в) (від 01.08.2018 б/н до кожного договору, всього 8 шт.) та податкові накладні (від 01.09.2018 №1, від 01.09.2018 №2, від 01.09.2018 № 3, від 01.09.2018 № 4, від 01.09.2018 № 5, від 01.09.2018 № 6, від 01.09.2018 № 7, від 01.09.2018 №8);
- платіжне доручення від 11.10.2018 №779, за яким ТОВ «Інгресс» перерахувало ТОВ «Кобі Інтегратор» грошові кошти в сумі 178 865,44 грн, в т.ч. ПДВ - 29 810,91 грн.
Роботи згідно Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) від 30.11.2018 КИ- 0000062 були виконані на підставі договору від 01.11.2018 № 01112018/001, на підставі якого Постачальником ТОВ «Кобі Інтегратор» для Покупця ТОВ «Інгресс» була виписана податкова накладна від 30.11.2018 №102 на суму 3 085,52 грн, в т.ч. ПДВ - 514,25 грн, з урахуванням Специфікації (додаток № 1 до Договору) (т. 2 а.с. 6), оплата по якому підтверджуються платіжним дорученням від 14.12.2018 № 1000 на суму 11 042,83 грн.
Твердження апелянта про відсутність конкретизації, у актах приймання виконаних будівельних робіт обсягів та напрямів робіт, кількості відпрацьованих робіт, перелік використаних ресурсів, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, оскільки форма акта приймання виконаних будівельних робіт № КБ-2в має статус примірної форми, яку наведено в додатку «Т» до Національного стандарту «Правила визначення вартості будівництва» ДСТУ Б Д. 1.1-1:2013, затвердженого наказом Мінрегіону України від 05.07.2013 №293.
Зокрема, у кожному акті приймання виконаних будівельних робіт від 01.08.2018 б/н були зазначені: найменування робіт і витрат на підставі локальних кошторисів на монтаж обладнання (камери на розпізнавання номерних знаків та оглядову), на монтажні роботи, на додаткові роботи, враховані матеріали невраховані нормами, прямі, загальновиробничі витрати, кошти на зведення та розбирання тимчасових будівель і споруд, адміністративні витрати, ПДВ та інші податки, з одиницями виміру (шт., пристрій, опора), кількістю, поточними цінами одиниць виміру (грн), витратами (виконання робіт, грн.), витратами труда робітників будівельників та робітників, що обслуговують машини, на обсяг робіт (люд.-год.).
До актів приймання виконаних будівельних робіт надавалась підсумкова відомість ресурсів по зазначеним об`єктам, де як раз і зазначаються обсяги та напрями робіт, кількість відпрацьованих робіт, перелік використаних ресурсів.
При цьому, ступінь деталізації опису господарської операції у первинному документі законодавством не встановлена. Умовою документального підтвердження операції є можливість на підставі наявних документів зробити висновок про те, що витрати фактично понесені. Власне відсутність максимальної деталізації виду виконаних послуг та окремих позицій у первинних облікових документах, які не впливають на зміст господарської операції, не перешкоджає прийняттю цих документів до обліку та не є свідченням відсутності виконаних господарських операцій. Окрім того, за своїм економіко-юридичним змістом послуга являє собою діяльність, результати якої не мають матеріального виразу, а реалізуються та споживаються у процесі її здійснення.
Виходячи зі специфіки послуги як предмета господарської операції, акт наданих послуг з переліком фактично поставлених послуг за напрямами, вказаними в договорі, є достатнім доказом, що підтверджує факт виконання такої господарської операції, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 29.03.2018 у справі № 825/1391/17.
Окрім того, як на підставу нереальності вчинення господарських операцій податковий орган посилається на те, що ТОВ «Кобі Інтегратор» та його інші контрагенти є фігурантами кримінального провадження, однак, вказані доводи апелянта колегія суддів оцінює критично, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які вироки суду щодо посадових осіб контрагентів позивача, ухвал про закриття кримінального провадження і звільнення таких осіб від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, та які відповідно приписів до частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України були б обов`язковими для адміністративного суду.
Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 04.12.2019 у справі №440/3732/18.
Крім того, суд позбавлений можливості встановити факт дослідження та оцінки господарських операцій безпосередньо позивача та ТОВ «Кобі Інтегратор» у таких кримінальних провадженнях.
У свою чергу, причетність певних осіб до певної незаконної діяльності не може свідчити про безтоварність господарських правовідносин, в даному випадку між ТОВ «Інгресс» та його контрагентом ТОВ «Кобі Інтегратор» згідно договору поставки товару та договорів на виконання підрядних робіт (монтажні роботи), оскільки вказані товари були придбані/послуги надані, які були також використані в господарській діяльності ТОВ «Інгресс».
При цьому, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.
Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток, витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.
До того ж, контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).
Отже, за змістом норм Податкового кодексу України право покупця на податковий кредит з податку на додану вартість не ставиться в залежність від дотримання контрагентами вимог законодавства та вчинення ймовірних зловживань за ланцюгом постачання товару.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 10.03.2020 у справі №822/1284/15 та від 30.10.2018 по справі №826/16134/14.
Так, на момент складання податкових накладних, контрагент позивача - ТОВ «Кобі Інтегратор» був зареєстрований як платник ПДВ у встановленому законодавством порядку.
При цьому, посилання контролюючого органу на відсутність у контрагента позивача трудових ресурсів та матеріально - технічного забезпечення, що є недостатнім для виконання умов укладених договорів колегія суддів не приймає до уваги, оскільки інформація про ознаки фіктивної діяльності контрагента (як-то: податковий стан платника податків, відсутність необхідних та достатніх матеріально-технічних ресурсів та персоналу тощо), одержана контролюючим органом з його власних інформаційних систем, що не оформлена рішенням суб`єкта владних повноважень і не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації.
У той же час, всі операції з придбання товарно-матеріальних цінностей та отримання послуг відображені в бухгалтерському обліку та використані в господарській діяльності, що є відповідним доказом фактичного руху активів.
Таким чином, оскільки господарські операції позивача з ТОВ «Кобі Інтегратор» підтверджуються відповідними первинними документами, відображені у податкових накладних, зареєстрованих належним чином, розрахунки між сторонами доведені, господарська мета їх проведення, доцільність і економічний результат підтверджені, колегія суддів приходить до висновку, що висновки податкового органу щодо фіктивності таких операцій є безпідставними та необгрунтованими.
Відповідно до частин першої та другої статті 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Рішеннями Європейського суду з прав людини у справах Інтерсплав проти України (2007 рік, заява № 803/02), «Булвес» АД проти Болгарії (2009 рік, заява № 3991/03) і Бізнес Супорт Центр проти Болгарії (2010 рік, заява № 6689/03), які відповідно до частини першоїст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» підлягають застосуванню судами як джерела права, визначено, що платника податку не може бути позбавлено права на бюджетне відшкодування ПДВ за відсутності доказів того, що його було залучено до протиправної діяльності, пов`язаної з незаконним отриманням бюджетного відшкодування; при цьому платник ПДВ не повинен нести відповідальність за зловживання, вчинені його постачальниками, якщо платник ПДВ не знав про такі зловживання і не міг про них знати.
Отже, Європейський суд з прав людини чітко визначає правило індивідуальної відповідальності платника податків. Тобто, добросовісний платник податків не має зазнавати негативних наслідків через можливі порушення вимог податкового законодавства з боку його контрагентів.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що податкові повідомлення-рішення від 27.02.2020 № 00000680500 та від 27.02.2020 № 00000690500 є протиправними та підлягають скасуванню.
Окрім того, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про обґрунтованість заявлених витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу за рахунок Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області у розмірі 7500 грн, оскільки такі витрати є документально підтвердженими, співмірними зі складністю цієї справи, наданим адвокатом обсягом послуг у суді.
Відповідно до п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обгрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують докази, досліджені та перевірені в суді першої інстанції та не впливають на висновки суду, викладені в оскаржуваному рішенні.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, і доводи апелянта, викладені у скарзі, не свідчать про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до неправильного вирішення справи.
Отже при ухваленні оскаржуваної постанови судом першої інстанції було дотримано всіх вимог законодавства, а тому відсутні підстави для її скасування.
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242, 250, 308, 310, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у Чернігівській області - залишити без задоволення.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 22 червня 2020 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя            О.М. Оксененко

Судді          І.О. Лічевецький

                                                                                В.П. Мельничук