ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

15 жовтня 2020 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 734/2855/17
Головуючий у першій інстанції – Бузунко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1145/20

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:
                                   головуючого-судді: Онищенко О.І.
                                    суддів: Губар В.С., Скрипки А.А.     
                                    секретар: Позняк О.М.    
Позивач: ОСОБА_1 
Відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
Особи, які подали апеляційну скаргу: ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4 
Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності (суддя Бузунко О.А.), постановлену о 15 год. 22 хв. у смт Козелець, повний текст ухвали складено 13 серпня 2020 року,           
                                    В С Т А Н О В И В:
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в якому просила припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/3 частку житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також право спільної сумісної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7422010499:31:082:0001, площею 0,1000 га, за цією ж адресою; перерахувати ОСОБА_2 в рахунок компенсації вартості належної їй 1/3 частки житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами грошові кошти, що внесені позивачкою на депозитний рахунок суду; визнати за позивачкою право особистої приватної власності на 1/3 частку житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , що належать на праві власності ОСОБА_2 ; визнати за позивачкою право особистої приватної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7422010499:31:082:0001, площею 0,1000 га; вирішити питання про розподіл судових витрат. Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 на праві спільної часткової приватної власності належить 2/3 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 . Земельна ділянка під вказаним домогосподарством належить ОСОБА_1 і ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності. За доводами позивачки, відповідачка у належній їй частині будинку ніколи не проживала і не проживає, проте у березні 2017 року вона частину спільного будинку надала без відома позивачки у користування іншим особам, які самовільно встановили межі на спільній земельній ділянці, змінили проходи до будинку та господарських будівель, систематично порушують правила добросусідства та громадський порядок, погрожують, чим унеможливлюють нормальне проживання у власному будинку. ОСОБА_1 вказує, що спірний будинок є неподільною річчю, частка ОСОБА_2 у праві власності не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування майном є неможливим, поділ житлового будинку призведе до порушення прав позивачки, відповідач фактично проживає та зареєстрована у м.Києві, отже припинення права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди її правам та законним інтересам.
Ухвалою Козелецького районного суду від 10 січня 2019 року до участі у даній справі залучено співвідповідачем ОСОБА_3 , оскільки за договорами дарування від 24 вересня 2018 року вона набула всіх прав та обов`язків щодо спірного майна, у т.ч. й відповідальності перед співвласником ОСОБА_1 із питань забезпечення належного режиму спільної власності, безперешкодного і добросовісного використання спільного майна.
У травні 2020 року представник позивачки – адвокат Кутуков С.О. звернувся до суду із клопотанням про закриття провадження у справі у зв`язку із відсутністю предмета спору, повернення ОСОБА_1 сплаченого нею судового збору за подання позовної заяви у розмірі 913,13 грн, грошових коштів у розмірі 40 000 грн, внесених нею 14 червня 2017 року на депозит ТУ ДСА в Чернігівській області, вирішення питання про розподіл інших судових витрат ОСОБА_1 , а саме: 16 232,8 грн витрат за проведення судових експертиз і виклик у судове засідання експерта шляхом стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках.
Ухвалою Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2020 року частково задоволено клопотання представника позивача - адвоката Кутукова С.О.; закрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 і ОСОБА_3 про припинення права власності на частку у спільному майні та визнання права власності у зв`язку із відсутністю предмету спору; повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету 913,13 грн судового збору, сплаченого згідно квитанції № 312 від 14 червня 2017 року; в іншій частині вимоги клопотання залишено без задоволення; роз`яснено позивачу, що у зв`язку із закриттям провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Ухвалу мотивовано тим, що власником спірного майна на даний час є ОСОБА_1 , що виключає наявність предмета спору. Також суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що відповідачем було допущено зловживання процесуальними правами або того, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони, що виключає право позивача заявляти вимогу про компенсацію здійснених нею витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необгрунтованих дій відповідача, оскільки це нічим не підтверджено, натомість відповідачами надано докази на підтвердження того, що зловживання правами не мало місця. Крім того, судом встановлено, що 40 000 грн внесено на депозитний рахунок в межах справи №734/1050/17, в той час як клопотання про повернення вказаної суми заявлено в справі №734/2855/17.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати зазначену ухвалу суду в частині відмови у задоволенні вимог про повернення грошових коштів у розмірі 40 000 грн, внесених на депозит, та відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи і збиранням доказів, та ухвалити нове рішення, яким повернути позивачці грошові кошти у розмірі 40 000 грн, внесені нею 14 червня 2017 року на депозит ТУ ДСА в Чернігівській області, та стягнути з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 в рівних частках витрати, пов`язані з проведенням експертиз та викликом експерта, у розмірі 16 232,8 грн. Апеляційна скарга мотивована тим, що оригінал квитанції від 14 червня 2017 року №313 про внесення 40 000 грн на рахунок ТУ ДСА в Чернігівській області знаходиться в матеріалах даної справи, був поданий  до позовної заяви як доказ і прийнятий судом, перевірявся судом апеляційної інстанції, у іншій судовій справі №734/1050/17 не використовувався через повернення зустрічного позову. ОСОБА_1 вважає необгрунтованим висновок суду, що спір виник не через дії відповідачів, оскільки спір був про оплатне відступлення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 своїх часток у праві власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 на користь позивачки і такі вимоги у ході розгляду даної справи до прийняття рішення судом ОСОБА_3 були задоволені 16 квітня 2020 року шляхом укладення договору купівлі-продажу. За доводами позивачки, суд першої інстанції вдався лише до правової оцінки процесуальної поведінки сторін, а не суті позовних вимог, їх задоволення на користь ОСОБА_1 та моменту задоволення. Крім того, позивачка посилається, що позовна заява про припинення права власності на частку у спільному майні була зустрічною у справі №734/1050/17, проте вона не була прийнята та повернута протокольною ухвалою від 14 вересня 2017 року. Разом з тим, грошові кошти у розмірі 40 000 грн позивачки у рамках тієї справи не поверталися і таке питання не вирішувалося через неприйняття судом зустрічної позовної заяви. Тому зазначені кошти були використані під час звернення з позовом у даній справі. 
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 і її представник ОСОБА_5 просять ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 – без задоволення. ОСОБА_2 і її представник вказують, що даний позов з`явився лише тому, що позивачка мала намір за безцінок стати власником спірної 1/3 частки будинку та земельної ділянки, що підтверджується тим, що вона внесла на депозитний рахунок 40 000 грн і намагалася впливати на експерта. Особи, які подали відзив, вважають невірним твердження ОСОБА_1 про те, що підставою звернення з даним позовом стало незаконне вселення ОСОБА_2 до частини будинку ОСОБА_3 ОСОБА_2 наголошує, що вона сумлінно особисто або через своїх представників відвідувала судові засідання та намагалась не затягувати судовий процес, тобто не зловживала своїми процесуальними обов`язками та сприяла у своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи. За доводами осіб, які подали відзив, зі сторони позивача було заявлено більш, ніж вісім клопотань про відкладення розгляду справи без належних доказів поважних причин неявки до суду, а відповідачка просила відкласти розгляд справи не більше трьох разів з поданням належних доказів того, що неявка відбувається з поважних причин. Вважають лише припущеннями твердження ОСОБА_1 про те, що відповідачка навмисно не впустила експерта для дослідження в березні 2018 року. ОСОБА_2 вказує, що, вона, скориставшись своїм правом власника, розпорядилась своїм майном – подарувала його іншій особі, при цьому з її боку жодним чином не було зловживання своїми процесуальними правами.
Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.
Відповідно до вимог ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Оскільки рішення суду оскаржується позивачкою лише в частині відмови у задоволенні її вимог про повернення внесених на депозит грошових коштів у розмірі 40 000 грн та відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи і збиранням доказів, то апеляційний суд переглядає рішення лише у вказаній частині.
Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.
По справі встановлено, що станом на вересень 2017 року ОСОБА_1 була власником 2/3 частини будинку АДРЕСА_1 , власником іншої 1/3 частки була ОСОБА_2 (а.с.6-10, 13а т.1). Земельна ділянка для обслуговування вказаного житлового будинку (присадибна ділянка) перебувала у спільній сумісній власності ОСОБА_1 і ОСОБА_2 (а.с.11 т.1). 
У квітні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про розподіл житлового будинку та земельної ділянки, припинення права спільної часткової власності і ухвалою судді Козелецького районного суду Чернігівської області від 28 квітня 2017 року було відкрито провадження за вказаною позовною заявою (справа №734/1050/17) (а.с.4, 5 т.1). 
У вересні 2017 року ОСОБА_1 подала до суду зустрічну позовну заяву про припинення права власності на частку у спільному майні у справі №734/1050/17 (а.с.8-9 т.3).
Згідно з оригіналом квитанції №313 від 14 червня 2017 року ОСОБА_1 сплачено 40 000 грн на рахунок ТУ ДСА України у Чернігівській області, призначення платежу: у справі №734/1050/17 внесення коштів за викуп частки будинку і землі ОСОБА_2 (а.с.13 т.1).
Протокольною ухвалою суду від 14 вересня 2017 року було відмовлено у прийнятті до спільного розгляду та повернуто зустрічну позовну заяву у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл житлового будинку та земельної ділянки, припинення права спільної часткової власності. Апеляційну скаргу представника позивача адвоката Кутукова С.О. на вказану протокольну ухвалу суду повернуто заявнику (а.с.11 т.1).
Рішенням Козелецького районного суду Чернігівської області від 06 квітня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 16 липня 2018 року та постановою Верховного Суду від 02 липня 2020 року, у справі №734/1050/17 позов ОСОБА_2 задоволено; визначено, що ОСОБА_2 на праві власності належить 1/3 частка земельної ділянки, кадастровий номер: 7422010499:31:082:0001, площею 0,1 гектарів, за адресою: АДРЕСА_1 , що перебувала у спільній сумісній приватній власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . 
Із вказаних судових рішень вбачається, що Козелецьким районним судом як при відмові у прийнятті зустрічної позовної заяви, так і при розгляді справи №734/1050/17 по суті питання про повернення сплачених ОСОБА_1 коштів у розмірі 40 000 грн вартості частки відповідачки у спільній власності не вирішувалося, вказані кошти позивачці не поверталися. 
Звертаючись до суду з позовом, за яким заведено цивільну справу №734/2855/17, ОСОБА_1 просила припинити право спільної часткової власності ОСОБА_2 на 1/3 частку житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 , а також право спільної сумісної власності на земельну ділянку за вказаною адресою. При цьому посилалась на ст.365 ЦК України, відповідно до якої право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.
Разом з позовною заявою позивачкою було подано оригінал квитанції про сплату 40 000 грн.
Відповідно до п.2 ч.1, ч.2 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з державного бюджету.
Сторони не заперечують щодо наявності підстав для закриття провадження у даній справі.
Виходячи з приписів ч. 2 ст.80, ч.7 ст.81 ЦПК України, з метою встановлення обставин справи та достатності доказів, суд апеляційної інстанції приймає в якості належного доказу надану на запит суду відповідь Територіального управління Державної судової адміністрації України у Чернігівській області від 05 жовтня 2020 року, відповідно до якої кошти, внесені ОСОБА_1 , в сумі 40 000 грн надійшли на депозитний рахунок територіального управління згідно з виписки ГУДКСУ у Чернігівській області від 15.06.2017, станом на 05.10.2020 зазначені кошти обліковуються на вищезазначеному рахунку. 
Враховуючи, що визначальним у даному випадку є сам факт внесення позивачкою вартості частки, на яку вона просить припинити право власності, на депозитний рахунок суду, що підтверджуються відповідними документами, а також те, що внесені нею кошти не поверталися судом в межах розгляду справи №734/1050/17 і були прийняті судом у справі №734/2855/17, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині повернення їй у зв`язку із закриттям провадження через відсутність спору грошових коштів у розмірі 40 000 грн.
Щодо вимог апеляційної скарги про відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи і збиранням доказів, апеляційний враховує таке.
Вбачається, що ОСОБА_1 у своїй заяві про закриття провадження у справі і у заяві, поданій на виконання ухвали судді від 12 травня 2020 року (а.с.3-5 т.3), посилалася на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зловживали своїми процесуальними правами і вчиняли протиправні дії відносно позивачки, внаслідок яких остання змушена була терпіти обмеження свої прав, перешкоди в користуванні майном, тривалий розгляд її позову тощо. 
Статтею 44 ЦПК України встановлено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: 1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення; 2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями; 3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер; 4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою; 5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі. Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
З матеріалів справи вбачається, що вищевказаних дій відповідачі не вчиняли, до них судом не застосовувалися відповідні заходи за зловживання процесуальними правами.
ОСОБА_1 у своєму позові просила, зокрема перерахувати ОСОБА_2 в рахунок компенсації вартості належної їй 1/3 частки житлового будинку грошові кошти, що внесені нею на депозитний рахунок суду - 40 000 грн, розмір визначено без проведення судової експертизи. Після експертного визначення вартості відповідної частки зобов`язувалась додатково внести необхідні кошти. Після проведення експертизи у даній справі додатково будь-яких коштів позивачка на депозитний рахунок суду не вносила.
ОСОБА_2 у відзиві на позов посилалася, що її частка у будинку становить 64,1 кв.м, а 1/3 частина земельної ділянки – 33/100 кв.м, що не є незначною часткою. Також відповідачка звертала увагу, що згідно з висновком експерта вартість її частки у будинку становить 186 696,18 грн, вартість частки земельної ділянки – 20 856 грн. Тобто частина майна, що належить їй на праві власності, має загальну вартість 207 552,18 грн, в той час як позивач на депозит суду внесла лише 40 000 грн.
ОСОБА_2 , користуючись наданим їй як власнику правом розпорядження своїм майном, подарувала 24 вересня 2018 року свою частку житлового будинку ОСОБА_3 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.164 т.1).
16 квітня 2020 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 1/3 частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1 (а.с.225-229 т.2). Оціночна вартість відчужуваної частки у праві спільної часткової власності складає 180 245 грн згідно звіту про оцінку майна, зробленого ТОВ «Оціночна компанія «Мерило» 25.03.2020 року. Також відповідно до договору купівлі-продажу від 16 квітня 2020 року ОСОБА_3 продала ОСОБА_1 1/3 частку у праві спільної часткової власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,1000 га (а.с.221-224 т.2). Експертна оцінка відчужуваного нерухомого майна складає 9256 грн 67 коп. згідно звіту з експертної грошової оцінки, зробленого 25.03.2020 року ТОВ «Оціночна компанія «Мерило».
З викладеного вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 після проведення експертної оцінки майна продала його за ціною, визначеною звітом про оцінку майна. При цьому ціна продажу лише незначним чином відрізнялася від вартості спірного майна, визначеного висновком експертизи, проведеної в рамках даної цивільної справи. Отже, хоча вимоги про оплатне відступлення ОСОБА_2 і ОСОБА_3 своїх часток у праві власності на користь позивачки і були задоволені шляхом укладення договору купівлі-продажу, проте не з тих підстав і не за тією ціною, які заявлені у позові, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування ч.3 ст.142 ЦПК України. Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність доказів, що спір виник внаслідок неправильних дій сторони. 
Також не можуть бути прийняті судом до уваги доводи ОСОБА_1 про те, що спір виник через дії відповідачів, оскільки питання щодо захисту права власності шляхом звільнення від сторонніх осіб, їх виселення було вирішено в межах цивільної справи №734/3183/17, за результатами розгляду якої рішенням Козелецького районного суду від 22 січня 2018 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Чернігівської області від 29 травня 2018 року, зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди у володінні та користуванні ОСОБА_1 домоволодінням та земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 шляхом звільнення від сторонніх осіб – ОСОБА_3 та членів її сім`ї; виселено з домоволодіння за вказаною адресою ОСОБА_3 разом з членами її сім`ї без надання іншого житлового приміщення, стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з кожної по 320 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Не заслуговують на увагу посилання позивачки, що ОСОБА_2 навмисно вводила суд в оману щодо спірного користування та розпорядження домоволодінням, оскільки в силу положень ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що неспроможність відповідача надати доступ до свого приміщення для проведення його огляду експертом, про що експерт письмово повідомлявся, не може свідчити про зловживання правами. Крім того, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не вчиняли дій, направлених на затягування розгляду даної справи. Навпаки, вони сприяли у розгляді справи, надаючи заперечення, відзиви, додаткові докази, приймали участь у судових засіданнях особисто або через представників, а про неможливість прибуття в судове засідання повідомляли суд завчасно з наданням підтверджуючих документів (а.с.23-26 т.1, 128-129 т.1, 134-135 т.1, 145-152 т.1, 170-175 т.1, 200-202 т.1, 231-233 т.1, 17-21 т.2, 37-44 т.2, 60-68 т.2, 16-20 т.3). 
Враховуючи викладене, підстави для задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на її користь з відповідачів витрат, пов`язаних з проведенням експертиз та викликом експерта, у розмірі 16 232,8 грн, відсутні.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається, що у відповідності до п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вона не повинна оплачувати судовий збір, оскільки оскаржує судове рішення лише в частині відшкодування чи розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується суті спору.
Проте, її вимога про повернення внесених на депозит коштів є вимогою, яка стосується суті спору, оскільки вказані кошти є компенсацією вартості належної відповідачці частки у праві власності, фактично сплаченою позивачкою за набуття цієї частки у свою власність.
Враховуючи, що при відкритті апеляційного провадження питання щодо сплати судового збору за апеляційний розгляд справи не вирішувалося, у зв`язку з частковим задоволенням апеляційної скарги половину розміру судового збору, яка підлягала сплаті за оскарження ухвали суду – 210,2 грн (п/п 9 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (2102 грн х 0,2) : 2), належить стягнути зі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь держави, а іншу половину 210,2 грн – з ОСОБА_1 на користь держави. 
Керуючись ст.ст. 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -
                                      П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_4 задовольнити частково.
Ухвалу Козелецького районного суду Чернігівської області від 11 серпня 2020 року скасувати в частині відмови у задоволенні вимог клопотання ОСОБА_1 про повернення грошових коштів, внесених на депозитний рахунок, і задовольнити вказані вимоги.
Повернути ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) грошові кошти у розмірі 40 000 (сорок тисяч) грн, внесені нею 14 червня 2017 року на депозит ТУ ДСА у Чернігівській області згідно з квитанцією №313 від 14 червня 2017 року.  
В іншій частині ухвалу суду залишити без змін. 
Стягнути з ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 ) і ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь держави судовий збір у розмірі по 105 (сто п`ять) грн 10 коп. з кожної за апеляційний розгляд справи. 
Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь держави судовий збір у розмірі 210 (двісті десять) грн 20 коп. за апеляційний розгляд справи. 
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текс постанови виготовлено 16.10.2020 року.
Головуючий:                                                             Судді: