Ухвала
Іменем України
 
07 грудня 2020 року
 
м. Київ
 
справа № 521/16839/18
 
провадження № 61-16998ск20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником - адвокатом Шалько Олександрою Андріївною, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Вірменської Республіки; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області, про визначення місця проживання дитини,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_2 звернувся до суду з указаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив визнати незаконним утримання                      ОСОБА_1 на території України малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; повернути малолітнього                ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до місця постійного проживання - Республіки Вірменія; зобов`язати ОСОБА_1 передати малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батькові                 ОСОБА_2 , який проживає в Республіці Вірменія, для забезпечення повернення дитини до держави постійного проживання - Республіки Вірменія.
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області, в якому просила визначити місце проживання сина, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею.
 
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2019 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року, позов ОСОБА_2 та зустрічний позов ОСОБА_1 залишені без задоволення.
 
Постановою Верховного Суду від 05 лютого 2020 року касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволені частково.
Постанову Одеського апеляційного суду від 31 липня 2019 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
У серпні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду апеляційної інстанції з заявою про забезпечення позову, в якій просив:
1) заборонити ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України;
2) заборонити ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 змінювати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;.
3) зобов`язати ОСОБА_1 забезпечувати право ОСОБА_2 на спілкування з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення судом питання щодо повернення дитини ОСОБА_3 до Республіки Вірменія шляхом:
- вільного систематичного спілкування ОСОБА_2 та сина                   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засобами дистанційного зв`язку: телефоном та через відеозв`язок в мережі Інтернет за допомогою              веб-камери та програмного забезпечення Skype (Viber,WhatsApp), щодня тривалістю до 2-х годин в період з 18.00 до 21.00 за Київським часом, для чого ОСОБА_1 надає ОСОБА_2 номер телефону для його зв`язку з ОСОБА_3 ;
- очних зустрічей ОСОБА_2 та його сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , які проводити в Ширяївському районному центрі соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді в присутності психолога Ширяївського районного центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді або психолога, залученого Ширяївським районним центром соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, за встановленим спеціалістом графіком до відновлення у дитини довірчих стосунків з батьком, налагодження між ними психоемоційного контакту;
- в подальшому, особистого спілкування ОСОБА_2 . Та ОСОБА_3 ,                ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом їх систематичних очних зустрічей в рекреаційних зонах та місцях дитячого дозвілля смт. Ширяєво без присутності матері ОСОБА_1 , протягом першої та третьої суботи кожного календарного місяця з 10:00 до 18:00, а за наявності поважних причин неможливості проведення побачення воно відбувається на наступний день або в наступну суботу чи неділю (субота чи неділя визначається за спільною згодою батьків) з 10:00 до 18:00 (батьки передають дитину один одному на автовокзалі смт. Ширяєво).
 
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року заяву                ОСОБА_2 задоволено частково.
Заборонено ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України.
Заборонено ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 змінювати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
У задоволенні заяви про зобов`язання ОСОБА_1 забезпечувати право ОСОБА_2 на спілкування з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до вирішення судом питання щодо повернення дитини                   ОСОБА_3 до Республіки Вірменія, відмовлено.
 
У листопаді 2020 року представник  ОСОБА_4 - адвокат                            Шалько О. А.звернулась до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення в частині задоволення заяви  ОСОБА_2 про забезпечення позову та ухвалити в цій частині нове рішення, яким в задоволенні заяви                     ОСОБА_2 відмовити.
 
В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що  ОСОБА_2 не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для забезпечення позову, а також того факту, що невжиття заходів забезпечення позову може привести до утруднення або неможливості у майбутньому виконати рішення суду.
 
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржуване судове рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шалько О. А., на ухвалу Одеського апеляційного суду від                         26 жовтня 2020 рокунеобхідно відмовити з огляду на наступне.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.
 
Отже, забезпечення позову по суті - це обмеження суб'єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов'язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
 
Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
 
Відповідно до частини першої статті 150 ППК України позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання тощо.
 
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК).
 
Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій по вжиттю судом, на прохання осіб, які беруть участь у справі, передбачених законом заходів, які гарантують в майбутньому реальне виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. По суті забезпечення позову є встановленням судом обмежень суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення претензій позивача (заявника). Інститут забезпечення позову в цивільному процесі дозволяє гарантувати дійсне і ефективне виконання судового рішення, а тим самим і здійснення реального захисту порушених, оспорюваних і невизнаних прав, свобод та інтересів осіб. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі  № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.
 
Крім того, відповідно до правової позиції, викладеної у рішенні Конституційного Суду України від 31 травня 2011 у справі № 4-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень частини першої статті 376 у взаємозв'язку зі статтями 151, 152, 153 ЦПК України: «З метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову» (абзац п'ятий пункту                                      4 мотивувальної частини цього рішення).
 
Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя. Забезпечення позову стосується всіх стадій судового провадження (підготовка, призначення, розгляд справи, виконання рішення) і є складовою комплексу заходів, спрямованих на охорону публічно-правового та матеріально-правового інтересу в господарському судочинстві, а також однією з гарантій реального виконання можливого позитивного для людини рішення, оскільки надає можливість суду до ухвалення рішення в справі вжити заходів до забезпечення реалізації позовних вимог.
 
Виходячи з системного тлумачення зазначених положень, вбачається, що застосування заходів забезпечення позову необхідне через існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в даній справі, а захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат.
 
Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про забезпечення повернення малолітньої дитини            ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Вірменської Республіки.
 
У позовній заяві ОСОБА_2 зазначив, що відповідач за відсутності його згоди незаконно перемістила спільну дитину в Україну та незаконно утримує її на території України, тобто вона самовільно змінила місце проживання спільної дитини і визначила її нове місце проживання в Україні з порушенням батьківських прав ОСОБА_2 . Крім того, після переміщення дитини на територію України, ОСОБА_1 також змінювала місце проживання дитини без згоди ОСОБА_2 .
 
В свою чергу, ОСОБА_1 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини.
 
Таким чином, враховуючи, що оскільки між сторонами дійсно виник спір стосовно повернення малолітньої дитини до місця свого постійного проживання, і визначення її місця проживання, а також у разі невжиття заходів забезпечення позову існує реальна загроза ускладнення виконання рішення суду в майбутньому, якщо суд прийде до висновку про задоволення позовних вимог про забезпечення повернення малолітньої дитини ОСОБА_3 ,                     ІНФОРМАЦІЯ_1 , до Вірменської Республіки, апеляційний суд вважав за доцільне заборонити ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України, та заборонити ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової                          згоди ОСОБА_2 змінювати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
 
Варто зазначити, що в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16-ц вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
 
Доводи касаційної скарги щодо неправомірності забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України не дають підстав для висновку про обґрунтованість касаційної скарги з огляду на наступне.
 
Відповідно до пункту 1 частини четвертої постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску.
 
Забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 вивозити малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за межі України не суперечить порядку виїзду з України громадян, які не досягли 16-річного віку, встановленому пунктом 1 частини четвертої постанови Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України». 
 
Доводи касаційної скарги щодо безпідставного поновлення провадження у справі № 521/16839/18 ухвалою Одеського апеляційного суду від 07 вересня 2020 року не заслуговують на увагу, оскільки заначене рішення не оскаржується заявником та не є предметом касаційного перегляду.
 
Доводи касаційної скарги щодо неправомірності забезпечення позову в частині заборони ОСОБА_1 та будь-якій іншій особі за відсутності письмової згоди ОСОБА_2 змінювати місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
 
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвал, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу  необґрунтованою  та  відмовити  у  відкритті  касаційного  провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шалько О. А., на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених частиною четвертої статті 394 ЦПК України.
 
Керуючись частинами четвертою, п`ятою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
У Х В А Л И В :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шалько Олександрою Андріївною, на ухвалу Одеського апеляційного суду від 26 жовтня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Вірменської Республіки; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - служба у справах дітей Ширяївської районної державної адміністрації Одеської області, про визначення місця проживання дитини відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:	В. С. Жданова	
 	В. М. Ігнатенко	
 	В. О. Кузнєцов