ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7353/20 Справа № 202/2378/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Бєльченко Л. А. Суддя у 2-й інстанції - Каратаєва Л. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого – Каратаєвої Л.О.
 
суддів – Ткаченко І.Ю., Деркач Н.М.,
 
за участю секретаря судового засідання – Бондаренко В.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Амур Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України, третя особа – Державний виконавець Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисельов Б.В., про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, – 

                                В С Т А Н О В И Л А:
04 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Амур Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Державної казначейської служби України, третя особа – Державний виконавець Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Кисельов Б.В., про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Просив, з урахуванням уточнень, стягнути на свою користь на відшкодування матеріальної шкоди 33295,00 грн. і на відшкодування моральної шкоди 200000 гривень (том 1 а.с.1-4,93). 
Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди, заподіяної посадовими особами Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) 20000 грн. В решті позовних вимог позивачеві відмовлено. Судові витрати віднесено на рахунок держави (том 1 а.с. 247-249).
Не погодившись з рішенням суду, Державна казначейська служба України звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу в задоволені позовних вимог в повному обсязі (том 2 а.с.2-6). 
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Судом першої інстанції встановлено, що в квітні 2016 року ОСОБА_1 звернувся до Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби з заявою про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська на підставі рішення від 14.01.2016 року про стягнення з ОСОБА_2 на його користь 33295 грн. Постановою державного виконавця Амур – Нижньодніпровського ВДВС м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 17.05.2016 року відкрито виконавче провадження ВП № 51143677 з примусового виконання вказаного рішення суду (а.с.125-127).
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17.01.2017 року задоволено скаргу ОСОБА_1 , визнано неправомірними дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу виконавчої служби м. Дніпропетровська Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Кисельова Б.В., зобов`язано останнього здійснити заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», щодо стягнення майна боржника для виконання судового рішення від 14.01.2016 року по справі №199/9334/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів (а.с.11,12). Даним судовим рішенням встановлено, що державним виконавцем не здійснено всіх необхідних заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», для виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2016 року по справі №199/9334/15-ц.
Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби від 04.10.2016 року виконавчий документ повернутий стягувачеві у зв`язку з тим, що в результаті вжитих державним виконавцем заходів у боржника не виявлено майно, на яке може бути звернено стягнення (а.с.144).
Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.07.2017 року частково задоволено скаргу ОСОБА_1 , скасовано постанову державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби від 04.10.2016 року про повернення виконавчого документу стягувачеві (а.с.14).
Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби від 18.10.2018 року відновлено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2/199/529/16, виданого Амур-Нижньодніпровським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 33 295 грн. (а.с. 155).
Судом також встановлено, що на час розгляду цієї справи виконавче провадження триває, рішення суду не виконано.
Відмовляючи в частині стягнення матеріальної шкоди, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не доведено, що останній через незаконні дії державного виконавця безповоротно втратив можливість стягнути з боржника за рішенням суду вказану суму грошових коштів.
Стягуючи моральну шкоду, суд першої інстанції виходив із того, що рішеннями суду від 17.01.2017 року і 14.07.2017 року дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби з приводу не вжиття своєчасних заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до виконання рішення суду про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, визнавались неправомірними, скасовувалась постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві. Визначаючи розмір на відшкодування моральної шкоди в сумі 20000 грн., суд виходить із засад розумності, виваженості і справедливості, суд вважав, що така сума є співмірною із заподіяною позивачеві неправомірними діями (бездіяльністю) моральною шкодою.
Рішення в частині незадоволених позовних вимог не оскаржується, а тому апеляційним судом не ревізується.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про державну виконавчу службу» та Закону України «Про виконавче провадження».
За змістом ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).
Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає:
1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я;
2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів;
3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна;
4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
У ст. 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
На розширення цього положення Основного Закону в ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі – Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, установленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Стаття 6 Конвенції поширює свою дію і на таку стадію цивільного процесу як виконання судового рішення. У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує, що право на судовий розгляд було б примарним, якщо б внутрішня судова система Договірної Держави дозволила б, щоб остаточне та обов`язкове судове рішення залишалось невиконаним відносно однієї зі сторін, і що виконання рішення або постанови будь-якого органу судової влади повинне розглядатися як невід`ємна частина «процесу» в розумінні ст. 6 Конвенції (пункт 63 рішення від 28 липня 1999 року в справі «Іммобільяре Саффі» проти Італії», пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року в справі «Горнсбі проти Греції»).
У п. 28 рішення Європейського суду з прав людини від 11 грудня 2008 року в справі «Антонюк проти України» зазначено, що відповідальність держави за виконання судових рішень щодо приватних осіб зводиться до участі державних органів у виконавчому провадженні
Європейський суд з прав людини в пункті 100 рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» вказав, що існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірне тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди.
Шкода, заподіяна державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягає відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема, відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.
Встановлено, що рішеннями суду від 17.01.2017 року і 14.07.2017 року дії державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби з приводу не вжиття своєчасних заходів, передбачених Законом України «Про виконавче провадження», до виконання рішення суду про стягнення з боржника ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів, визнавались неправомірними, скасовувалась постанова про повернення виконавчого документу стягувачеві.
При розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України.
Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у пункті 30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).
При таких обставинах суд першої інстанції, повно встановивши фактичні обставини справи, належним чином визначився з характером спірних правовідносин та дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування моральної шкоди позивачеві.
При цьому суд першої інстанції вірно врахував глибину фізичних та духовних страждань позивача, ступінь вини відповідача, вимоги розумності та справедливості та обґрунтовано встановив розмір відшкодування моральної шкоди.
Посилання у скарзі на те, що визначений судом розмір моральної шкоди є завеликим та несправедливим, колегія суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції врахував практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та, визначаючи розмір моральної шкоди, виходив із конкретних обставин справи і характеру спричинених позивачу моральних страждань.
Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).
Інші доводи апеляційної скарги висновку суду не спростовують, на законність рішення не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновком суду, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи, в основному направлені на переоцінку доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду.
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Керуючись ст. 259, 367, 369, 374, 375, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України – залишити без задоволення.
       Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 червня 2020 року – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до чинного законодавства.

       Судді: