ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
79010, м.Львів, вул.Личаківська,81
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"06" жовтня 2020 р.                                                                   Справа №909/343/20
Західний апеляційний господарський суд в складі колегії:
головуючого - судді                                                            Скрипчук О.С. 
суддів                                                                                Кордюк Г.Т.
                                                                                          Мирутенка О.Л.
Розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» № 39/5-584-20 від 22.07.2020 (вх. № ЗАГС 01-05/2142/20 від 03.08.2020),
на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.07.2020 (повний текст рішення складено 06.07.2020, м. Івано-Франківськ, суддя Шіляк М.А.)
у справі № 909/343/20 
за позовом Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ
до відповідача: Комунального підприємства «Комунальник-Т», м. Тисмениця Івано-Франківської області
про стягнення заборгованості в сумі 1720,44 грн.,
ВСТАНОВИВ:
Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулось до Господарського суду Івано-Франківської області із позовом до Комунального підприємства «Комунальник-Т» про стягнення заборгованості в сумі 1 720,44 грн., у тому числі: пеня у сумі 1 610,62 грн. та 3% річних у сумі 109,82 грн. (за період з 16.02.3016 по 26.04.2016).
Позов обґрунтований тим, що відповідач несвоєчасно здійснював оплату за переданий газ згідно умов договору.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 01.07.2020 у справі № 909/343/20 в позові Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції обґрунтоване тим, що на момент набрання чинності Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (30.11.2016) заборгованість відповідача, за поставлений природний газ в період січень – березень 2016 року за договором № 4037/16-ТЕ-15 від 21.12.2015 була погашена, а тому є безпідставним нарахування позивачем до стягнення пені, 3% річних, у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем поставленого природного газу.
Не погоджуючись з даним рішенням суду, Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» подало до суду апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.07.2020 скасувати, прийняти нове, яким позов задоволити.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції при винесенні рішення порушено норми матеріального і процесуального права. А саме скаржник стверджує, що матеріали справи не містять доказів включення відповідача до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості та не містять доказів того, що відповідач здійснює ліцензовану дальність, а саме виробництво та постачання теплової енергії, відтак застосування судом першої інстанції ст. 7 Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» є неправомірним.
Відзиву на апеляційну скаргу відповідачем не подано.
Відповідно до п. 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Розглянувши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд встановив наступне.
Як вбачається з витягу ЄДРЮОФОПГФ від 04.06.2020 № 1006721251, відповідач є комунальним підприємством, одним із виду діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
21.12.2015 між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (правонаступником якого є Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України») (далі - постачальник) та Комунальним підприємством «Комунальник-Т» (далі - споживач) укладено договір постачання природного газу № 4037/16-ТЕ-15 (далі - договір) та додаткові угоди до нього, а саме: від 31.12.2015 № 1; від 29.01.2016 № 2; від 14.03.2016 № 2/2, від 31.03.2016 № 3, якими частково вносилися певні зміни та доповнення.
Відповідно до п. 1.1. договору, постачальник зобов`язується передати у власність споживачу у 2016 році природний газ (далі - газ), а споживач зобов`язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.
Додатковою угодою від 31.03.2016 № 3 сторони погодили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису їх підписів печатками сторін і діє в частині реалізації природного газу з 01.01.2016 до 30.04.2016 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Згідно з п. 1.2. договору, газ, що продається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Необхідний споживачу плановий обсяг природного газу, зазначений в п. 2.1 цього договору. Додатковою угодою від 31.03.2016 № 3 сторони скоригували необхідний споживачу обсяг природного газу.
Приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному місяці поставки, оформлюється актом приймання-передачі газу (п. 3.4. договору).
Пунктом 6.1. договору передбачено, що оплата за газ здійснюється споживачем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (до 25-го числа починаючи з 01.04.2016 згідно додатково угоди від 31.03.2016 № 3) включно місяця, наступного за місяцем поставки газу.
За умовами п. 8.2. договору, у разі невиконання споживачем умов п. 6.1. цього договору, він зобов`язується сплатити постачальнику, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.
На виконання умов договору позивач передав у власність відповідача природний газ на загальну суму 94 175,29 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2016 на суму 38 289,10 грн, від 29.02.2016 на суму 30 000,31 грн. та від 31.03.2016 на суму 25 885,88 грн. Акти підписані представниками обох сторін, їх підписи скріплені печатками юридичних осіб сторін договору.
Відповідач здійснив остаточний розрахунок за отриманий газ із порушенням строків, встановлених п. 6.1 договору. Як вбачається з розрахунку, поданого позивачем, вартість природного газу на загальну суму 94 175,29 грн сплачена у повному обсязі станом на 21.04.2016, а саме: 22.02.2016 сплачено 38 289,10 грн та 21.04.2016 сплачено 55 886,19 грн. 
Позивач при зверненні до суду першої інстанції просить стягнути з відповідача пеню у сумі 1 610,62 грн. та 3% річних у сумі 109,82 грн. (за період з 16.02.3016 по 26.04.2016).
При винесенні постанови колегія суддів виходила з наступного.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Частиною 1 ст. 14 ЦК України, цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.
Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно із статтею 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
Судами встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з постачання природного газу згідно договору № 4037/16-ТЕ-15 від 21.12.2015.
На виконання умов договору позивач передав відповідачу природний газ на загальну суму 94 175,29 грн. (січень - березень 2016р). Зазначений факт не заперечується сторонами.
Згідно даних позивача, відповідач оплату поставленого природного газу проводив несвоєчасно. Позивач просить стягнути з відповідача пеню у сумі 1 610,62 грн. та 3% річних у сумі 109,82 грн. за період з 16.02.3016 по 26.04.2016.
За умовами укладеного сторонами договору (п. 1.2) газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню.
Як встановлено судом, сторони у п. 6.1 договору погодили, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (до 25-го числа починаючи з 01.04.2016 згідно додатково угоди від 31.03.2016 № 3) включно місяця, наступного за місяцем поставки газу.
Згідно із статтею 526 ЦК України, яка кореспондується з частиною першою статті 193 ГК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно із статтею 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.
Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною першою статті 216 ГК України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.
Згідно з частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
30 листопада 2016 року набрав чинності Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» № 1730-VIII від 03.11.2016. Дія цього Закону поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
Згідно з частиною 1 статті 3 цього Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації, підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Доказів включення Комунального підприємства «Комунальник- Т» до вказаного реєстру матеріали справи не містять.
Водночас частиною 3 ст. 7 Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Отже, частиною 3 статті 7 Закону № 1730-VIII визначено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом (тобто до 30.11.2016), неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річні не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що частина 3 статті 7 Закону № 1730-VIII є нормою прямої дії. При цьому, застосування приписів частини 3 статті 7 цього Закону не ставиться у залежність від виконання будь-яких інших умов, окрім погашення боржником заборгованості за отриманий природний газ до набранням чинності Законом.
Застосування цієї норми не потребує включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, і застосування процедури, передбаченої статтями 1, 2, 3 Закону № 1730-VIII, за умови погашення заборгованості до набрання чинності цим Законом.
Якщо заборгованість погашено до набрання чинності Закону № 1730-VIII, тоді положення статей 1, 2, 3 вказаного Закону не застосовуються. Відтак не потребує доведення факту включення підприємства до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річні, нараховані на заборгованість, яка є предметом регулювання цим Законом, не нараховуються, а нараховані підлягають списанню, у зв`язку з припиненням зобов`язань щодо їх сплати, на підставі частини третьої статті 7 Закону № 1730-VIII.  
Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 916/2279/18, від 10.06.2019 у справі № 904/4592/18, від 11.06.2019 у справі № 905/1964/18.
Відтак, доводи апелянта про те, що оскільки відповідач не включений до реєстру підприємств, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості, а тому на дані відносини не поширюється ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», є необгрнутованими.
Як встановлено судом першої інстанції, на момент набрання чинності Закону № 1730-VIII (30.11.2016) заборгованість відповідача, за поставлений природний газ в період січень – березень 2016 року за договором № 4037/16-ТЕ-15 від 21.12.2015 була погашена.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що є безпідставним нарахування позивачем до стягнення пені, 3% річних, у зв`язку з несвоєчасною оплатою відповідачем поставленого природного газу.
Також необґрунтованими є посилання апелянта на те, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач здійснює ліцензовану діяльність, а саме виробництво та постачання теплової енергії, а тому на дані відносини не поширюється ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії», з огляду на наступне.
Згідно витягу ЄДРЮОФОПГФ від 04.06.2020 № 1006721251 відповідач є комунальним підприємством, одним із виду діяльності якого є постачання пари, гарячої води та кондиційованого повітря.
Так, як уже зазначалось ч 3 ст. 7 Закону «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» встановлено, що на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Відповідно до п. 1.2. договору сторони погодили, що газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води населенню. А відтак, на дані правовідносини поширюється ч. 3 ст. 7 Закону України «Про заходи спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Посилання апелянта на судову практику Вищого господарського суду України, судом оцінюються критично. Адже, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду.
З огляду на вищевикладене, колегія суддів Західного апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.07.2020 відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника висновку місцевого господарського суду не спростовують.
Відповідно до ст. 129 ГПК України судовий збір, сплачений за апеляційну скаргу, покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 269, 270, 271, 275, 276 281, 282 ГПК України, Західний апеляційний господарський суд,
П О С Т А Н О В И В :
1.          Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» № 39/5-584-20 від 22.07.2020 залишити без задоволення.
2.           Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 01.07.2020 у справі № 909/343/20 залишити без змін.
3.          Судовий збір сплачений за апеляційну скаргу покласти на апелянта.
4.          Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Строки та порядок оскарження постанов апеляційного господарського суду визначені в § 1 глави 2 Розділу IV ГПК України.

Головуючий суддя                                                             Скрипчук О.С.

Суддя                                                                                 Кордюк Г.Т.

Суддя                                                                                           Мирутенко О.Л.