ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7796/20 Справа № 179/555/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Ковальчук Т.А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2020 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
               головуючого - судді Деркач Н.М.,
               суддів: Куценко Т.Р., Макарова М.О., 
               при секретарі Лященко С.Г.,

       розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором , -
В С Т А Н О В И В:
       У квітні 2020 року АТ КБ “ПриватБанк” звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 41930,75 грн.
       В обґрунтування позовних вимог АТ КБ “ПриватБанк” посилається на те, що між банком та відповідачем 27 липня 2011 року було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого ОСОБА_1 отримала 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
       У порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала, у зв”язку з чим станом на 17 березня 2020 року утворилася заборгованість у розмірі 41930 грн. 75 коп., яка складається з наступного:
- 28578 грн. 40 коп. – заборгованість за тілом кредиту, з них:
- 977 грн. 31 коп. – заборгованість за поточним тілом кредиту;
- 27601 грн. 09 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту;
- 2880 грн. 34 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625;
- 7999 грн. 12 коп. – нарахована пеня;
- 500 грн. 00 коп. – штраф (фіксована частина);
- 1972 грн. 89 коп. – штраф (процентна складова).
       Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року позовні вимоги банку задоволено частково.
       Стягнуто з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором б/н від 27 липня 2011 року, станом на 17 березня 2020 року у розмірі: 977 грн. 31 коп. – заборгованість за поточним тілом кредиту; 27601 грн. 09 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2880 грн. 34 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625; 1673 грн. 82 коп. – судовий збір. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
       Не погодившись з указаним рішенням суду, відповідач ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
       У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить її залишити без задоволення, а рішення суду, як законне та обгрунтоване, залишити без змін.
       Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
               Відповідно до ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
       Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Зазначеним вимогам судове рішення відповідає не у повній мірі.
       Судом встановлено, що 27 липня 2011 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н, згідно якого ОСОБА_1 отримала 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.
       Звертаючись до суду з позовом, банк зазначив, що умови кредитного договору в частині його повернення відповідач належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 17 березня 2020 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 41930 грн. 75 коп.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь банку 977 грн. 31 коп. заборгованості за поточним тілом кредиту; 27601 грн. 09 коп. заборгованості за простроченим тілом кредиту; 2880 грн. 34 коп. заборгованості за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України. В іншій частині позовних вимог суд відмовив, оскільки пеня і штраф є одним із видів цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування разом за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених в ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне й те саме порушення.
       Колегія суддів не може повністю погодитися з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
       Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
       За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
       Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
       У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
       Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
       Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
       Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
       Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона – підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
       За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
       У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку
АТ КБ «ПриватБанк»).
       Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
       За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
       Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
       Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
       За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
       Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
       У заяві позичальника ОСОБА_1 від 27.07.2011 року процентна ставка не зазначена (а. с. 33).
       Крім того, у цій заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
       Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість поточну і прострочену, заборгованістьза відсотками, нарахованими згідно ст.625 ЦК України, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 27.07.2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/ як невід`ємні частини спірного договору.
       При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов розуміла відповідач ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
       Колегія суддів вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої – договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період – з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.
       За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні  запропоновані  відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
       Колегія суддів вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи, не містить підпису відповідачки, тому це не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 27.07.2011 року шляхом підписання анкети–заяви.
       З огляду на наведені обставини апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту у сумі 27601,09 грн. 
       На підставі наведених вище обставин не підлягають задоволенню і позовні вимоги банку про стягнення пені і штрафів.
       Що стосується позовних вимог про стягнення заборгованості по процентам, нарахованим по ст.625 ЦК України, то колегія суддів також вважає, що вони також не підлягають задоволенню з огляду на наступне.
       Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
       Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
       За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
       Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
       Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі, їх розмір і порядок нарахування, посилався на зміни внесені 01.04.2019 року до п.2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських послуг, за якими у відповідності до ч.2 ст.625 ЦК України відсотки встановлюються за домовленістю сторін у процентах від простроченої суми заборгованості в розмірі 84,0% - для картки «Універсальна голд».
       Разом з тим, матеріали справи не містять даних про те, що відповідачка ознайомилася зі змінами до п.2.1.1.2.12. Умов та правил надання банківських послуг від 01.04.2019 року щодо нарахування відсотків за ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі 84,0% - для картки «Універсальна голд» та що між позивачем та відповідачкою досягнуто згоди щодо розміру і порядку нарахування вказаних відсотків.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів  вважає, що відсутні правові підстави вважати, що сторони обумовили та погодили договором розмір процентів за ч.2 ст.625 ЦК України, тому позовні вимоги про стягнення процентів, розрахованих по ст.625 ЦК України, не підлягають задоволенню.
       Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти у добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. 
       Такі висновки відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі
№ 342/180/17, провадження № 14-131 цс 19.
       Надані банком докази видачі та користування кредитними коштами відповідачкою не спростовано та сама ОСОБА_1 не заперечувала факт користування кредитними коштами банку.
       Тобто висновок суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь банку заборгованості за поточним тілом кредиту у сумі 977,31 грн. є правильним. 
       Оскільки сплату судового збору за подачу апеляційної скарги було відстрочено до ухвалення рішення по суті, то на підставі ст.141 ЦПК України з позивача, з урахуванням пропорційного задоволення позовних вимог та вимог апеляційної скарги, на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2437,17 грн. Крім того, необхідно стягнути з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 49,04 грн. та з ОСОБА_1 на користь держави - 73,56 грн. за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.
       Дію рішення суду першої інстанції, зупинену ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 10 серпня 2020 року, слід поновити.
       Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 27 липня 2011 року, станом на 17 березня 2020 року у розмірі: 27601 грн. 09 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 2880 грн. 34 коп. – заборгованість за відсотками, нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України, скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог.
       Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором б/н від 27 липня 2011 року станом на 17 березня 2020 року у розмірі 977 грн. 31 коп. – заборгованість за поточним тілом кредиту та в частині відмови у стягненні пені і штрафів залишити без змін.
       Змінити рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 15 червня 2020 року в частині розподілу судових витрат. 
       Стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь держави судовий збір у сумі 2437,17 грн. 
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі 49,04 грн.
       Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 73,56 грн.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

       Судді:                                                                                Н.М.Деркач

                                                                                       Т.Р.Куценко
                                                                                                                                                                                               М.О.Макаров